Valli Bergamasche
![]() | |
Categoria | Enduro |
---|---|
Lloc | Alps de Bèrgam |
Centre/Sortida | Diversos de Llombardia |
Coordenades | 45° 53′ 48.12″ N, 9° 57′ 42.67″ E / 45.8967000°N,9.9618528°E / 45.8967000; 9.9618528 |
Data | Al juliol (normalment) |
Organitzador | Moto Club Bergamo |
Puntuable | Campionat del Món d'enduro |
Web oficial | www.vallienduro.net |
Historial | |
1a Edició | 1948 |
Total d'edicions | 43 (2019) |
Rècord victòries (5) | Franco Dall'Ara Andreas Brandl Erwin Schmider Josef Wolfgruber Augusto Taiocchi Franco Gualdi |
Darrera revisió: 19/08/2024 |
La Valli Bergamasche ("Valls de Bèrgam"), coneguda també com a La Valli, és una prova d'enduro de dos dies de durada que es disputa anualment, gairebé sempre al juliol, per les valls properes a la ciutat italiana de Bèrgam, a la Llombardia.
Organitzada pel Moto Club Bergamo des de 1948, la prova és considerada una de les més emblemàtiques de la disciplina i ha estat puntuable històricament per al Campionat d'Europa, més endavant anomenat Campionat del Món d'enduro. La darrera edició fins al moment es va disputar el 2019.[1]
Història
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c5/SOIUSA-Alpi_Orientali-sezione29.png/220px-SOIUSA-Alpi_Orientali-sezione29.png)
La prova es creà a iniciativa de Mino Baracchi, president aleshores del Moto Club Bergamo, i el nom oficial (Valli Bergamasche) s'adoptà a imatge del d'altres curses famoses com ara el Circuito delle Valli Bergamasche o el Circuito motociclistico di regolarità Città di Bergamo, organitzades a la comarca de feia 30 anys.[2]
A les 10 del matí del 4 de juliol de 1948, acabada de poc la Segona Guerra Mundial, se'n feu la primera edició amb sortida davant del Caffè Savoia, seu del club organitzador. La idea inicial era celebrar una mena de cursa/gira turística pels paratges pre-alpins de la contrada, però als organitzadors se'ls en va anar la mà amb la duresa i només 4 dels 38 participants van poder acabar els 257 quilòmetres de recorregut, amb arribada a Ponte Nossa tot passant per la vall Taleggio i el pas del Vivione.[3]
Dècada del 1950
Durant la dècada del 1950, la cursa obtingué la categoria de puntuable per al Campionat d'Itàlia de Regolarità i passà a ser de dos dies, amb sortida a Bèrgam i arribada a San Pellegrino Terme després de dos dies de cursa pel camí de ferradura que va de Cornalba a Selvino i pel de Polaveno. Per primer cop La Valli entrava a la província de Brescia, travessant Iseo, Gardone Val Trompia, i el Passo di Crocedomini, record de la Primera Guerra Mundial.[3] La cursa fou considerada la més dura i selectiva de tot el campionat, ja que per tal d'evitar empats finals dels corredors, l'organització trià un recorregut esgotador amb camins impracticables (claferts de grans esglaons, sotracs i pedres) per les valls Brembana i Seriana.[3]
Al cap de pocs anys de la seva estrena, la prova ja havia esdevingut una de les més famoses d'Itàlia, al mateix nivell que les clàssiques de l'època com ara la Scudo del Sud i la Tre Mari. El 1954, la cursa es dividí en quatre etapes i una de nocturna (Nembro - Selvino) il·luminada amb la llum de milers de torxes. A l'edició de 1955 s'incrementà la dificultat de la ruta i s'establí la durada en tres dies, dividits en vuit etapes i passant per Selvino, el refugi de Cà San Marco, Vilminore, Valbondione i Gazzaniga). Aquell any la ruta començà a incloure trams de terra, travessar rius i altres dificultats, acostant-se força als cims dels Alps de Bèrgam. El 1956 ja s'arribà al refugi, acabant-se la prova a Moio de' Calvi, prop de Piazzatorre.[3]
Dècada del 1960
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2e/Thomas_Sagar_WEC_Italy_2010_b.jpg/220px-Thomas_Sagar_WEC_Italy_2010_b.jpg)
A finals dels 50 La Valli havia esdevingut una autèntica prova de foc per als pilots que tenien intenció de participar en els Sis Dies Internacionals (ISDT), celebrats al setembre. El Moto Club Bergamo, presidit ara per Giuseppe Reda, establí relacions amb altres clubs europeus i el 1959 la prova fou oberta a participació internacional, incloent tota mena d'innovacions a suggeriment de la FMI (Federació de Motociclisme Italiana):
- Etapes separades (dues per dia)
- Etapes nocturnes
- Proves especials d'acceleració i frenada
- Prova d'acceleració pura
- Pas de guals
- Pujada a terrenys accidentats
- etc.
El 1963 la participació internacional ja superava l'estatal (114 pilots forans per 41 d'italians). Aquell any es va escalar el Monte Poieto, conegut per les seves pistes d'esquí. L'any següent, 1964, la prova fou inclosa en el nou Trofeu Internacional FIM i adoptà una nova prova especial, en aquest cas de motocròs.[2] El 1968 no es disputà la prova, ja que el Moto Club Bergamo fou l'encarregat d'organitzar els Sis Dies Internacionals el setembre a la vall de Bèrgam, amb el centre de la cursa a San Pellegrino Terme.
El 1969 la prova esdevingué puntuable per al Campionat d'Europa i fou durant anys, encetant una època daurada que va tocar sostre el 1976, en què l'allau de sol·licituds d'inscripció (centenars) provocà que aquestes s'haguessin de filtrar per raons organitzatives i no pas per ordre de recepció. També l'afluència de públic pujà espectacularment, arribant a desenes de milers d'espectadors.[2] Amb l'arribada de participants estrangers amb les seves motocicletes amb motor de dos temps (més lleugeres que les italianes, de quatre temps), el domini dels pilots italians començà a minvar i entre 1965 i 1971 tots els guanyadors de la cursa foren d'altres països, sobretot alemanys. A partir de 1972, en què guanyà Alessandro Gritti amb una Puch, els italians tornaren a esdevenir amos indiscutibles de la prova, ara ja pilotant les KTM, SWM i durant un cert temps les Gilera. Fou l'era dels caschi rossi ("cascos vermells"),[2] que culminà amb la ratxa de victòries seguides del combinat italià als Sis Dies d'Alemanya, França i Itàlia (1979 a 1981).
Dels anys 80 a l'actualitat
Ja als anys 80 la prova deixa de ser puntuable per al Campionat d'Europa (esdevingut després Mundial) alternativament, per tal de permetre organitzar-la a clubs d'altres indrets interessats a fer-ho, o bé per coincidir en un mateix any amb l'organització dels ISDE en terra italiana (el 1981 foren a l'illa d'Elba i el 1986 a San Pellegrino Terme). Així, durant aquest període La Valli fou puntuable només els anys 1982, 84, 88 i 1994.[2] El 1999 la prova recuperà el seu protagonisme tornant a ser puntuable, amb epicentre a Rovetta. El 2002 tornà a ser-ho (fou la cinquena prova del mundial) però en comptes de juliol es disputà el 18 i 19 de maig, passant la Conca de la Presolana per Clusone.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/95/Valli_Bergamasche_2010_Lovere_holding_area.jpg/220px-Valli_Bergamasche_2010_Lovere_holding_area.jpg)
Darrerament la prova ha recuperat el seu estatus els anys 2005, en què es disputà com a darrera prova del mundial al mes d'octubre, a Schilpario (Val di Scalve) i el 2006, en què fou la quarta prova del mundial i es disputà al juny a Rovetta, essent la quarantena edició de la prova. La quaranta-unena, puntuable també per al Campionat del Món, es disputà del 21 al 23 de maig del 2010 amb seu a Lovere, essent-ne el guanyador absolut Antoine Méo.[4]
Palmarès
Tot seguit es reporta la llista de guanyadors de l'esdeveniment, des de la primera edició de 1948 fins a l'actualitat.[5] Fins a l'any 1967, la cursa incloïa una única classificació general (que premiava, doncs, un guanyador absolut), passant després a estipular classificacions específiques per a diverses classes o cilindrades. Als primers anys, les edicions que produïren més d'un guanyador s'expliquen pel fet que la classificació venia confegida basant-se en les penalitzacions d'anticipació i retard i no era rar, doncs, que dos pilots arribessin amb el mateix temps final malgrat la duresa del recorregut.
Els signes d'interrogació "?" indiquen proves segurament disputades, però el guanyador de les quals es desconeix. Les caselles buides indiquen proves molt probablement no disputades.
Primera etapa (1948-1967)
Ed. | Any | Guanyador classificació general | Ed. | Any | Guanyador classificació general | Ed. | Any | Guanyador classificació general |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
1. | 1948[6] | ![]() ![]() ![]() ![]() | 2. | 1949[6] | ![]() (Gilera 500) ![]() (Innocenti Lambretta 125) | 3. | 1950 | ![]() (Innocenti Lambretta 125) |
4. | 1951 | ![]() (Innocenti Lambretta 125) | 5. | 1952 | ![]() | 6. | 1953[6] | ![]() ![]() ![]() |
7. | 1954 | ![]() | 8. | 1955[6] | ![]() ![]() ![]() ![]() | 9. | 1956[6] | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
10. | 1957 | ![]() | 11. | 1958 | ![]() | 12. | 1959 | ![]() |
13. | 1960[6] | ![]() ![]() ![]() | 14. | 1961[6] | ![]() ![]() | 15. | 1962 | ![]() |
16. | 1963 | ![]() | 17. | 1964 | ![]() | 18. | 1965 | ![]() |
19. | 1966[6] | ![]() ![]() | 20. | 1967 | ![]() |
Segona etapa (1969-1980)
- ↑ El 1978 es disputà també la categoria superior a 500, el vencedor de la qual fou Roberto Capelli (KTM)
Tercera etapa (1982-2002)
Ed. | Any | 80 | 125 | 175 | 250 | 500 | 4T | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
33. | 1982 1r dia | ![]() (Zündapp) | ? | ![]() (Zündapp) | ![]() (KTM) | ![]() (Maico) | ![]() (KTM-Rotax) | |
1982 2n dia | ![]() (Zündapp) | ![]() (Frigerio-Rotax) | ![]() (Zündapp) | ![]() (KTM) | ![]() (Maico) | ![]() (KTM-Rotax) |
Ed. | Any | 80 | 125 | 250 | 500 | 4T | |
---|---|---|---|---|---|---|---|
34. | 1984 | ![]() (AIM) | ![]() (Kram-it) | ![]() (Kram-it) | ![]() (MZ) | ![]() (Honda) | |
80 | 125 | 250 | 500 | 350 4T | +350 4T | ||
35. | 1988 1r dia | ![]() (TM) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (Cagiva) | ![]() (Husqvarna) |
1988 2n dia | ![]() (TM) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (Cagiva) | ![]() (KTM) |
Ed. | Any | Campionat Europeu | Campionat Mundial | |||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
125 2T | +175 2T | 125 2T | +175 2T | 350 4T | +500 4T | |||
36. | 1994 1r dia | ![]() (Gas Gas) | ![]() (Honda) | ![]() (Yamaha) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | |
1994 2n dia | ![]() (TM) | ![]() (Honda) | ![]() (Yamaha) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) |
Ed. | Any | 125 2T | 250 4T | 250 2T | 400 4T | 500 4T | Absolut |
---|---|---|---|---|---|---|---|
37. | 1999[11] 1r dia | ![]() (Yamaha) | ![]() (Honda) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) |
1999[11] 2n dia | ![]() (KTM) | ![]() (Husaberg) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) | |
38. | 2002[12][13] 1r dia | ![]() (TM) | ![]() (Yamaha) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) |
2002[12][13] 2n dia | ![]() (Husqvarna) | ![]() (Yamaha) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) |
Quarta etapa (2005-Actualitat)
- A 1 de gener de 2022
Ed. | Any | E1 | E2 | E3 | |||
---|---|---|---|---|---|---|---|
1r dia | 2n dia | 1r dia | 2n dia | 1r dia | 2n dia | ||
39. | 2005[14][15] | ![]() (KTM) | ![]() (Honda) | ![]() (Yamaha) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) |
40. | 2006[16][17] | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) |
41. | 2010[18][19] | ![]() (Husqvarna) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (HM-Honda) | ![]() (HM-Honda) | ![]() (Gas Gas) | ![]() (KTM) |
42. | 2015[20] | ![]() (TM) | ![]() (Sherco) | ![]() (Husqvarna) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) |
43. | 2019[21] | ![]() (Sherco) | ![]() (Honda) | ![]() (TM) | ![]() (Honda) | ![]() (TM) | ![]() (Beta) |
Guanyadors del Trofeu Júnior
En algunes edicions es va adjudicar un trofeu Júnior (d'ençà del 2005, els guanyadors coincideixen amb els de la cursa vàlida per al Mundial d'Enduro Júnior (EJ) organitzat per la FIM). Tot seguit se'n detallen els guanyadors coneguts:
De 1979 a 1994
Any | 50 | 75 | 100 | 125 | 175 | 250 | 500 | 4T |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
1979 | ![]() (Zündapp) | ![]() (Puch) | ![]() (Fantic) | ![]() (Aprilia) | ![]() (KTM) | ![]() (SWM) | ![]() (Puch) | |
1980 | ? | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) | ||||
1982 1r dia | ![]() (KTM) | ![]() (Frigerio-Rotax) | ||||||
1982 2n dia | ![]() (KTM) | ![]() (Frigerio-Rotax) | ||||||
1984 | ![]() (KTM) | ![]() (KTM) |
Del 2005 a l'actualitat
- A 1 de gener de 2022
Any | 1r dia | 2n dia |
---|---|---|
2005[15] | ![]() | ![]() |
2006[17] | ![]() | ![]() |
2010[19] | ![]() | ![]() |
2015[20] | ![]() | ![]() |
2019[21] | ![]() | ![]() |
Llista de guanyadors múltiples
Font:[2][22]
- A 31 de desembre de 1988
Victòries | Pilot | Edicions guanyades |
---|---|---|
5 | ![]() | 1955, 1956, 1957, 1960, 1963 |
![]() | 1969, 1970, 1971, 1972, 1973 | |
![]() | 1969, 1970, 1976, 1977, 1978 | |
![]() | 1971, 1972, 1973, 1974, 1976 | |
![]() | 1974, 1976, 1977, 1980, 1982 | |
![]() | 1975, 1978, 1979, 1984, 1988 | |
4 | ![]() | 1969, 1971, 1972, 1976 |
![]() | 1971, 1972, 1976, 1977 | |
![]() | 1973, 1974, 1978, 1979 | |
![]() | 1976, 1977, 1978, 1980 | |
3 | ![]() | 1965, 1969, 1970 |
![]() | 1969, 1971, 1980 | |
![]() | 1970, 1971, 1973 | |
![]() | 1973, 1974, 1975 | |
![]() | 1974, 1975, 1979 | |
![]() | 1975, 1979, 1982 | |
![]() | 1979, 1980, 1982 | |
![]() | 1980, 1982, 1984 | |
![]() | 1980, 1982, 1988 |
Referències
- ↑ «Valli Bergamasche: Más de medio siglo transmitiendo pasión por el Enduro» (en castellà). moto1pro.com, 2022. [Consulta: 10 gener 2022].
- ↑ 2,0 2,1 2,2 2,3 2,4 2,5 «Valli Bergamasche - la storia» (en italià). motowinners.it. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 30 setembre 2010].
- ↑ 3,0 3,1 3,2 3,3 «La Valli Bergamasche» (en italià). motoclub.bergamo.it. Arxivat de l'original el 2 d’octubre 2010. [Consulta: 30 setembre 2010].
- ↑ Sechi, Danilo. «41^ Valli Bergamasche - 3^ prova campionato mondiale enduro 2010» (en italià). motowinners.it, maig 2010. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 20 juliol 2011].
- ↑ Tret que s'especifiqui una font concreta, les taules han estat reconstruïdes tot consultant els llocs Web Six-days.org i Motociclismodepoca.it i la revista impresa Motociclismo d'Epoca, novembre 2007 (art. cit.). En cas d'equívoc, s'ha mirat de fer prevaler el lloc Web Six-days.org
- ↑ 6,0 6,1 6,2 6,3 6,4 6,5 6,6 6,7 Victòria assignada "ex aequo"
- ↑ «Rumi (1951 – 1958)» (en italià). six-days.org. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 8,0 8,1 8,2 8,3 La motocicleta tenia una cilindrada efectiva de 175cc. «Gilera (1909 – 1981) - 3» (en italià). six-days.org. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ «Gilera (1909 – 1981) - 4» (en italià). six-days.org. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ «ISO - Esselle (1942 – 1976)» (en italià). six-days.org. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 11,0 11,1 «37^ Valli Bergamasche - Rovetta 29/30 Maggio 1999» (en italià). motowinners.it, maig 1999. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 12,0 12,1 «Individual World Two Days Enduro Championship - Enduro I» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2002. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 13,0 13,1 «38^ Valli Bergamasche Clusone (Bergamo) 18/19 Maggio 2002» (en italià). motowinners.it, maig 2002. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ «Maxxis FIM Enduro World Championship - Enduro I» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2005. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 15,0 15,1 «39^ Valli Bergamasche Schilpario (Bergamo) - 15 e 16 ottobre 2005» (en italià). motowinners.it, octubre 2005. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ «Maxxis Fim Enduro World Championship - Enduro I» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2006. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 17,0 17,1 «40^ Valli Bergamasche - 4^ prova campionato mondiale enduro - Rovetta (Bergamo) - 17 e 18 giugno 2006» (en italià). motowinners.it, juny 2006. Arxivat de l'original el 12 d’abril 2020. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ «Maxxis FIM Enduro World Championship - Enduro I» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2010. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 19,0 19,1 «41^ Valli Bergamasche 3^ prova campionato mondiale enduro - Lovere (Bergamo) - 21, 22 e 23 maggio 2010» (en italià). motowinners.it, maig 2010. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 setembre 2011].
- ↑ 20,0 20,1 «42^ Valli Bergamasche Rovetta - 19/20/21 Giugno 5^ prova del mondiale 2015» (en italià). motoclub.bergamo.it. Moto Club Bergamo, juny 2015. Arxivat de l'original el 4 d’octubre 2015. [Consulta: 26 gener 2016].
- ↑ 21,0 21,1 Vázquez, Joan Carles. «EnduroGP Italia: Rovetta aprieta la Scratch» (en castellà). solomoto.es. Solo Moto, juny 2019. [Consulta: 10 gener 2022].
- ↑ «Elenco per cilindrata delle moto vincitrici delle Valli Bergamasche» (en italià). motociclismodepoca.it. [Consulta: 30 setembre 2010].
Enllaços externs
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- Lloc Web oficial Arxivat 2011-10-18 a Wayback Machine. (italià)
- Web oficial del Motoclub Bergamo (italià)
- Vídeo de la cronometrada de l'edició del 2010 (italià)