Михаило VIII Палеолог
Михајло VIII Палеолог | |
---|---|
![]() Михајло VIII Палеолог | |
Лични подаци | |
Датум рођења | 1224. |
Место рођења | Анадолија, |
Датум смрти | 11. децембар 1282.(1282-12-11) (57/58 год.) |
Место смрти | Тракија, |
Породица | |
Супружник | Теодора Палеологина Дукина Ватацина |
Потомство | Ирина Палеологина (бугарска царица), Андроник II Палеолог, Евдокија Палеологина, Марија Палеологина, Константин Палеолог, Теодор Палеолог |
Родитељи | Андроник Палеолог Теодора Анђелина Палеологина |
Династија | Палеолози |
Период | 1259—1282. |
Претходник | Јован IV Ласкарис |
Наследник | Андроник II Палеолог |
Михајло VIII Палеолог (грч. Μιχαήλ Η΄ Παλαιολόγος, 1224/1225 — 11. децембар 1282) био је византијски цар од 1259. до 1282. Оснивач је династије Палеолога, која је владала Византијом до пада Цариграда 1453. Повратио је Цариград 1261, који су заузели крсташи 1204. и од тада је био у саставу Латинског царства. Овим подвигом Михајло је са успехом окончао борбу Никејског царства за обнову Византије.
Михаило VIII Палеолог (Грчки: Μιχαήλ Η΄ Παλαιολόγος) (1224/1225. - 11. децембар 1282) - Византијски цар од 1261. године, ( никејски цар - од 1259. године), оснивач династије Палеолога.
Свој пут до престола започео је као намесник наследника никејског цара Теодора II Ласкариса – младог цара Јована IV, којег је ослепео 25. децембра 1261. године, што је онемогућило цару Јовану IV да дође на власт. Он је повратио Цариград од крсташа, који су они заузели током Четвртог крсташког рата 1202-1204. године, и обновио Византијско царство. Истовремено, цар Михаило VIII је поставио темеље за даље слабљење своје земље. Нашавши подршку у аристократији, окренуо се од обичног народа, што је касније резултирало три грађанска рата. Осим тога, цар је престао да подржава локалну трговину и занатство, што је омогућило италијанским трговачким републикама да ојачају своје позиције у земљи.
Порекло
Познато је да је будући византијски цар рођен 1224. или 1225. године[1]. Михаило је био веома племенитог порекла – међу његовим прецима били су византијски цареви из династија Анђела и Комнина, као и чланови древне породице Дука. Такви корени су му омогућили да се потпише као „Михаило Дука Анђео Комнин Палеолог“, истичући се међу осталим грчким аристократама тог времена[2]. Његов деда по мајци, Алексије Палеолог, био је ожењен ћерком цара Алексија III Анђела и имао је титулу деспота. Штавише, Алексијева супруга, Ирина, била је прворођена у породици Анђел. Дакле, да смрт није задесила њеног мужа пре цара Алексија III, онда би Алексије Палеолог наследио престо. Њихова ћерка Теодора Анђел Палеолог била је удата за великог доместика Андроника Палеолога, праунука цара Андроника I Комнина[3]. Тако је брак Михаилових родитеља ујединио две различите гране породице Палеолога, која је била у сродству са неколико царева.
Успон на трон
Михајло је био рођен 1224. или 1225 као син великог доместика Андроника Дуке Комнина Палеолога и Теодоре Анђел Палеолог, унуке цара Алексија III Анђела. И поред данашњег непотпуног познавања византијске генеологије, међу прецима је имао бар 11 царева. Самим тим Михајло је представљао једнога од племића најугледнијег порекла међу византијском аристократијом и можда би и наследио трон регуларним путем да Четврти крсташки рат није скренут у правцу Константинопоља 1203. године.
Веома рано је напредовао, тако да је постао командант латинских плаћеника, који су били у служби царева у Никеји. Неколико дана након смрти цара Теодора II Дуке Ласкариса 1258. Михајло Палеолог је заузео позицију регента осмогодишњег цара Јована IV Дуке Ласкариса, тако што је најпре организовао атентат на утицајног бирократу Георгија Музалона. Након тога постао је врховни заповедник византијске војске (мега дукс) и у новембру 1258. добио је титулу деспота. Уз помоћ Републике Ђенове 1. јануара 1259. Михајло је проглашен за цара као савладар младог цара Јована IV. Требало је да буду обоје истовремено крунисани, али је уз подршку архијереја успео да крунисање царевића одложи док не постане пунолетан. Приликом крунисања Михаила присуствовао је малолетни цар Јован IV. По предању, цара Михаила VIII је мучила савест због тога што је ослепио цара Јован IV, па је од патријарха Јосифа I затражио јавно опроштај.
Први кораци
Захваљујући свом високом пореклу, Михаило је израстао у веома амбициозног човека. Нићифор Григора је писао да је још у раној младости више пута добијао пророчанства о свом доласку на престо, што је само појачало његову жељу да једног дана постане цар[4]. Године 1252, за време владавине цара Јована III Дуке Ватаца, против Михаила је изречена денунцијација о завери коју је починио, чија је сврха била да преузме власт у Никеји. Не зна се да ли су ове оптужбе тачне. Али сачувани су подаци о томе како се понашао током испитивања које је уследило након ове пријаве. Пошто су се оптужбе показале климавим, Михаилу је понуђено да се подвргне тесту „Божјег суда“ - да узме врело гвожђе. Претпостављало се да ако су руке остале нетакнуте, оптужени је невин. Иначе би био препознат као злочинац.
У одговору на овај предлог Палеолог је митрополиту филаделфијском Фоки, који је био присутан на испитивању, одговорио: „Ја сам грешан човек и не чиним чуда. Али ако ми као митрополит и човек Божији саветујете да то учиним, онда се обуците у сву свештеничку одежду, као што обично прилазите божанском олтару и стојите пред Богом, а затим са својим светим рукама, којима обично дотакну се божанске жртве Тела Господа нашег Исуса Христа, стави гвожђе у моје руке. И тада се уздам у Господа Христа да ће презрети моје грехе и открити истину на чудесан начин.” Митрополит је приговорио да је то био варварски обичај, који су Римљани позајмили из других земаља, те стога он, као свештеник, није могао да учествује у томе. Тада је Михаило одговорио: „Да сам варварин и васпитан у варварским обичајима, онда бих био кажњен по варварским законима. А пошто сам Римљанин и пореклом од Римљана, онда нека ми се суди по римским законима!“ Након тога је проглашен невиним, а све оптужбе против њега су повучене[5].
Михаило је наставио да гради војну каријеру и убрзо је постигао велику популарност међу војском и народом. То је на њега привукло још већу пажњу новог цара Теодора II Ласкариса, који се према Палеологу односио са великом подозрењем. Као резултат тога, 1256. године, Михаилo је сазнао да је цар наредио да га ослепе због још једне оптужбе за заверу. У то време, Палеолог је командовао трупама у Битинији. Бежећи од царског гнева, побегао је код султана Рума Кејкавуса II да би код њега добио уточиште. Султан Кејкавус II не само да је примио команданта у своје домене, већ му је поверио и команду над једним грчким одредом током рата са Монголима[6]. Појава таквог савезника међу осрамоћеним Палеологом забринула је цара. Стога је цар Теодор II Ласкарис журно послао гласника Михаилу са вестима о опроштају и понудом да се врати у своју домовину. Годину дана касније, Михаило Палеолог се вратио у Никеју и, заузврат, заклео се цару да никада неће угрозити његову власт. За то је цар доделио Михаилу место великог констабла, дао му прилично слаб одред војника и послао га у рат против Епира.
Али уместо да погине, Михаило је показао изузетне војне способности, победивши Епирце и убивши сина епирског деспота који је њима командовао. А онда је отишао дубље у непријатељску територију и почео да заузима град за градом. Ове победе изазвале су нови налет иритације и сумње на двору - чак су покушали да оптуже Палеолога за вештичарење, и убрзо је ухапшен. Дуго је боравио у тамници, не могавши ни да га изађе пред цар. Те године многи су изгубили своје положаје или су чак и погубљени. Али сам Михаило је имао среће – буквално уочи његовог очекиваног погубљења, цар Теодор II Ласкарис је умро, а Михаило Палеолог је пуштен[7].
Постаје намесник и рат са Епирском деспотовином
Наследник покојног цара Теодора II био је његов син цар Јован IV. А пошто је још био дете, цар Теодор II је пре смрти одредио за старатеље свог пријатеља скромног порекла Георгија Музалона и патријарха Арсенија[8]. Међутим, већ деветог дана после цареве смрти догодила се трагедија. Тог дана војсковође и великаши окупили су се у манастиру Христа Спаситеља у Сосандри на парастосу цару Теодору II, када су изненада војници са исуканим мачевима упали у храм и убили Ђорђа Музалона, његова два брата и његовог секретара. Можда су ови војници били латински плаћеници[9]. У сваком случају, ово убиство је створило тешку ситуацију у Никеји. Патријарх Арсеније је неколико дана размишљао коме би уместо упокојеног Музалона могло да се повери управљање државом. На двору је било много представника племићких породица, од којих су многи могли тражити старатељство над царем Јованом IV.
Међутим, до тог времена, управо је Михаило Палеолог успео да достигне посебан ауторитет и популарност међу аристократијом и војском. Захваљујући томе, патријарх Арсеније му је поверио чак и кључеве царске ризнице.[10] Михаилу, који је већ био имућан човек, дата је прилика да користи благајничка средства за своје потребе. Великодушно је подмићивао племиће и свештенство из патријарховог ужег круга како би подржали његову кандидатуру. Ово је било успешно и убрзо је сабор који је водио патријарх препознао Палеолога као најпогоднијег кандидата за место намесника.[11] Али чим је Михаило сазнао за ову одлуку, он се одлучно успротивио томе, позивајући се на заклетву коју је дао покојном цару Теодору II Ласкарису. Стога је патријарх морао да га ослободи ове заклетве, чиме је отклонио главну претњу легитимитету новог намесника.[12]
Али одмах је настала још једна околност - титула новог намесника. У почетку се претпостављало да ће Палеолог задржати чин великог војводе. Али, према тада прихваћеној хијерархији, то би значило да ће између њега и младог цара постојати посредне личности са великим овлашћењима. У овом случају, положај намесника не би одговарао дужностима које су му додељене. То је приметио и сам Михаило, рекавши да је његов тренутни чин од мале користи за високу мисију коју је преузео. Да би се решио овај проблем, поново је састављен сабор на коме су били синклит и синод. А они који су се на њему окупили подржавали су Михаилово добијање деспотске титуле, другог у византијској хијерархији после самог цара. Тако је Михаило постао деспот, а не велики дукс, како се првобитно претпостављало[13].
У међувремену, вест о смрти цара Теодора II Ласкариса стигла је до епирског владара, деспота Михаила II Комнина Дуке. Његов син Нићифор био је ожењен Маријом, ћерком покојног цара Теодора II. Због тога је, док су се водили спорови око намесништва у Никеји, деспот Михаило II одлучио да тражи своја права на Никејски престо.Његови савезници су били краљ Манфред од Сицилије и Виљем II де Вилардуен, кнез од Ахаје. Заједно су окупили велику војску и кренули у поход у лето 1259. године. Добивши извештаје о напредовању Латина и Епираца, деспот Михаило Палеолог је одмах послао у сусрет своју браћу, севастократора Јована и цезара Константина, заједно са великим доместиком Алексијем Стратигопулом и великим примикијем Константином Торником, дајући им велику војску.[14] Убрзаним маршом команданти су прешли Хелеспонт, припајајући успут све никејске гарнизоне и јединице. Као резултат тога, две војске су се среле на равници Авлона, у Македонији. Однос снага није био у корист Никејаца, па су зато прибегли лукавству. Ноћ пре битке, извесна особа из никејског табора отишла је код епирског владара, деспота Михаила II и саопштила му да су кнез од Ахаје и сицилијански краљ наводно тајно послали своје изасланике у Никеју на преговоре. Стога, док још није постигнут договор између њих, треба да беже. Епирски деспот је поверовао у ове речи и одвео је своју војску. Сицилијанци и Латини су тек ујутру открили одсуство свог савезника, претрпели су катастрофалан пораз од никејске војске која је кренула у напад. И сам ахејски кнез био је заробљен[15]. Ова битка је остала у историји позната као битка код Пелагоније.
Проглашење за цара
Победа код Пелагоније додатно је ојачала Михаилов ауторитет, захваљујући чему је међу никејском аристократијом почело да се поставља питање давања царске титуле намеснику. Формално, није било разлога за то: Михаило није могао да постане цар док је цар Јован IV Ласкарис био жив, није му био блиски рођак, нити га је покојни цар Теодор II Ласкарис именовао за цара - савладара. Међутим, у то време аристократија се осећала толико самоуверено да је део ње почео да сумња у легитимност наследне монархије. Другим речима, по њиховом мишљењу, цара треба да бирају аристократе. Деспот Михаило Палеолог је активно подржавао ову тачку гледишта, изјављујући да ће, на пример, ако његов син буде проглашен недостојним владања, својим рукама уклонити га са престола[16]. Ово је била веома смела изјава: у суштини, Деспот Михаило је отворено сматрао да власт младог цара Јована IV Ласкариса није сасвим легитимна. А пошто је значајан део племства подржавао такво мишљење, ситуација се променила у његову корист. Деспот Михаило је сада имао прилику да постане изабрани цар Никеје.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1e/John_IV_Laskaris_miniature.jpg/220px-John_IV_Laskaris_miniature.jpg)
У замену су племићи захтевали испуњење низа захтева. Деспот Михаило је обећао да се никада неће мешати у црквене послове и да неће претендовати на вођство у црквеној власти – аристократе су унапред одлучиле да ублаже лако предвидљиву негативну реакцију патријарха Арсенија. Такође је обећао да ће на високе положаје именовати не рођаке или познанике, већ само људе који су доказали своје способности. Укинуте су судске борбе и испитивања гвожђем, које је широко практиковао покојни цар Теодор II, одлучено је да се људи не стављају у затвор на основу пријава – само на двору. Коначно, деспот Михаило Палеолог је обећао да ће задржати привилегије и плате војсковођа и дворских научника[17].
Међутим, ускоро ће постати јасно да је и сам Михаило Палеолог прихватио ове услове само на неко време, нимало не намеравајући да следи све жеље аристократа по доласку на престо. И тако је 1. јануара 1260. године, у Магнезији проглашен за цара-савладара, малолетног цара Јована IV Ласкариса, цар Михаило VIII Палеолог. Патријарх Арсеније је тих дана био у Никеји и био је затечен неочекиваном вести. У почетку је хтео да анатемише и цара Михаила VIII Палеолога и оне који су га самовољно прогласили за цара. Али тада је и патријарх Арсеније сматрао да је најбоље да га веже заклетвама и задржи власт за њега за добро државе. А убрзо је и сам патријарх Арсеније крунисао Михаила VIII Палеолога царском дијадемом. Истина, он је одмах у присуству синклита и народа објавио да цар Михаило VIII Палеолог има царску власт само једно време, до пунолетства цара Јована IV Ласкариса. Цар Михаило VIII је дао потребну сагласност, обезбеђујући то речима јавно изречене заклетве[18]. Али, заузврат, захтевао је заклетве и писмену заклетву од цара Јована IV да неће смислити никакву заверу против свог савладара. Контразаклетве младог цара дале су легитимитет садашњем стању, јер је сада и цар Јован IV Ласкарис признао власт изабраног цара[19].
Владавина
Успон Никејског царства запретио је Епирској деспотовини и латинској Ахајској кнежевини. Када су Никејци организовали поход на Тесалију 1259. године, кнез Гијом II Вилардуен и деспот Михајло II Анђел су покушали да јој се супротставе у Пелагонији. Међутим, међу савезницима је владала неслога, Епирци су побегли ноћ пред битку, док је кнез Гијом II тешко поражен и заробљен. Како би се откупио морао је да положи вазалну заклетву никејским царевима и одрекне се неколико важних тврђава попут Тебе и Мистре. Победа над балканским ривалима за византијско наслеђе омогућила је цару Михајлу VIII да преотме Цариград од латинског цара Балдуина II. Византијска војска под командом Алексија Стратигопула је 25. јула 1261. године и ослободила Цариград који је био у франачким рукама још од Четвртог крсташког похода и пада Цариграда 1204. године. Цар Михајло VIII, у то време још увек савладар младог цара Јована IV Дуке Ласкариса, је 15. августа свечано ушао у ослобођени Цариград и крунисао младог Андроника II за свог савладара. Након тога цар Михајло VIII је ослепио и ставио под кућни притвор цара Јована IV. Патријаршија је због тог чина искључила цара Михајла VIII из Цркве.[20]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/30/Balkan_and_Byzantium_in_1265-SR_%28Serbian%29.svg/220px-Balkan_and_Byzantium_in_1265-SR_%28Serbian%29.svg.png)
Тиме је нова династија Палеолога сменила претходну владарску кућу Ласкариса. Међутим, патријарх Арсеније (1255—1259, 1261—1267) је због ослепљивања цара Јована IV анатемисао новог цара који је узвратио 1267. године, тако што је сменио јогунастог патријарха и на његово место довео патријарха Јосифа I (1267—1274). Након што је цара Јована IV прогласио неспособним да влада цар Михајло VIII је удао његове сестре за странце, са циљем да њихови потомци не могу угрожавати трон његовог сина касније. Када је ушао у Цариград цар Михајло VIII је поново успоставио византијске обичаје и церемоније, а саборна црква Пресвете Мудрости је ритуално очишћена пошто су у њој од 1204. вршени латински црквени обреди. Цар Михајло VIII се трудио да насели Цариград и обновио оштећене или уништене цркве, манастире и јавне зграде. Био је свестан опасности да се латински Запад поново уједини против њега и поново успостави латинску власт у Цариграду. Посебна опасност су били краљ Карло I Анжујски, папа и Млечани.
Уз папину помоћ цар Михајло VIII је закључио 1263. и 1264. године, мир са својим бившим непријатељима. Цар Михајло VIII је био у савезу са Ђеновом против Млетачке републике и латинских држава у Егеју. На крају је цар Михајло VIII склопио мир и са Ђеновом и са Млетачком републиком, настојећи да одржи равнотежу снага повољну по царство.
Цар Никеје
Консолидација власти
Схвативши несигурност свог положаја, нови намесник је почео да формира групу савезника. Пре свега, наградио је команданте који су учествовали у бици код Пелагоније. Особе блиске породици Ласкарис почеле су да губе своје положаје. Они који су претходно били прогнани или хапшени по наређењу покојног цара Теодора II добили су потпуну рехабилитацију[21]. Коначно, цар Михаило VIII Палеолог је почео да удаје своје рођаке за представнике најплеменитијих и најутицајнијих породица Византије како би повећао број породица заинтересованих да одрже свој положај.[22]
Убрзо је стигао дан крунисања. Али дан раније, када је цела церемонија већ била припремљена, цар Михаило VIII се умешао у њен план. Неким епископима је поручио да, сходно својим заслугама, не иде иза младог цара Јована IV, већ испред њега. Аргументи намесника су убедили свештенике, они су прилагодили процедуру и обећали да ће то усагласити са патријархом. Међутим, у стварности је за ово сазнао тек на дан крунисања, иако је сам морао да га спроведе. Огорчени патријарх је на крају био приморан да попусти пред свештенством које је подржавало цара Михаила VIII и почне церемонију по новом плану. Цар Михаило VIII Палеолог је ишао први са круном на глави, а позади је ишао млади цар Јован IV, покривен светим велом, али без царске дијадеме[23]. Формално, то је значило да је само цар Михаило VIII Палеолог крунисан за цара.
Цар Михаило VIII је великодушно делио новац из благајне и обнављао старе тврђаве и градове. Убрзо је стекао популарност у народу. Победа над Епиром и Латинима отворила је за Никеју нове могућности: за ослобођење из ропства, владар Ахаје добио је низ пелопонеских градова - Спарту, Монемвасију и Мену. Цар Михаило VIII Палеолог је за гувернера поставио свог брата Константина, дајући му широка овлашћења. Ту је 1263. године избио крвави рат са Ахајском кнежевином, који је трајао до 1266. године.
Михаилови успеси били су помрачени развојем сукоба са патријархом Арсенијем. Патријарх Арсеније је био огорчен на активност намесника и, да би изразио протест, добровољно се повукао у Магнезију. Званично је кренула прича да се патријарх дрско понашао према младом цару Јовану IV. Али овај корак је цара Михаила VIII Палеолога довео у ћорсокак: патријарх није могао бити уклоњен одлуком синода, пошто није био крив ни за шта, али патријарх Арсеније није хтео да се врати. Синод се плашио цара Михаила VIII, али није могао ни да врати патријарха на престо, ни да изабере новог. Коначно, уместо патријарха Арсенија, за патријарха је уздигнут ефески митрополит Нићифор II. Али поживео је само годину дана, после чега је умро природном смрћу[24].
Једини излаз из кризе моћи која је настала након свађе са патријархом био је спољни успех, који је омогућио цару Михаилу VIII Палеологу да освоји симпатије становништва. Године 1260. цар Михаило VIII Палеолог је са својом војском прешао у Тракију и опсео Цариград са стране тврђаве Галате, надајући се да ће након њеног заузимања античка престоница Византије сигурно пасти. Међутим, нису успели да заузму град – Латини су били чврсто у Цариграду, иако су се мучили са несташицом хране. Наредивши главној војсци да се врати у Никеју, цар Михаило VIII Палеолог је оставио коњичке одреде да врше сталне нападе на Латине и заузимају оближње градове. Занимљиво је да су приликом повлачења Грка у предграђе Цариграда случајно откривени остаци цара Василија II, које су Латини претходно избацили из царске гробнице. Сазнавши за то, цар Михаило VIII Палеолог је одмах наредио да се пошаљу пурпуни покривачи и да се пепео свечано сахрани у манастиру Христа Спаситеља у Силивкији[25].
Повратак цара Михаила VIII Палеолога десио се у право време, пошто је са истока стигла вест да су Монголи, прешавши Еуфрат, извршили инвазију на Сирију и Палестину. Следеће године су поновили напад, достигавши Кападокију и Киликију, заузевши Иконију, главни град Румског султаната. Султан Килиџ-Арслан IV дошао је код цара Михаила VIII и подсетио га је како му је једном пружио уточиште када је цар Теодор II Ласкарис започео лов на њега. Али цар Михаило VIII није желео да удовољи његовим захтевима, ни издвајањем војске за рат са Монголима, нити давањем области султану на управу. Међутим, није желео да га лишим наде, избегавајући директне одговоре[26]. Опрезна дипломатија омогућила је Грцима да још једном избегну сукоб са Монголима.
Ослобођење Константинопоља
Пошто је решио проблеме на Истоку, цар Михаило VIII се усредсредио на борбу против слабљења Латинског царства и ослобађања Цариграда. У марту 1261. године, закључио је трговачки уговор са Ђеновљанима, стекавши савезника са јаком флотом[27]. У лето 1261. године, поново се побунио епирски владар, деспот Михаило II Комнин Дука, који је годину дана раније положио заклетву на верност Никеји. Пошто је никејска војска била расута у разним правцима, цар Михаило VIII Палеолог је имао при руци само мали коњички одред од 800 коњаника. Он је овај одред предао цезару Алексију Стратигопулу, упутивши га да успут сакупи расуте никејске гарнизоне у Тракији и Македонији[28]. Прешавши Мраморно море, цезар Алексије је подигао логор у Регијуму, где се случајно сусрео са грчким трговцима који су ишли са робом из Цариграда. За сваки случај, командант је одлучио да их распита о снагама Латина у престоници. Неочекивано су рекли да је главна латинска војска отишла у поход на острво Дафнусије, а у самом граду је остао само мали гарнизон. Трговци су цезару Алексију Стратигопулу рекли и да знају за тајни пролаз код цркве Блажене Девице Марије, кроз који је истовремено могло проћи 50 војника.
Ово је било потпуно изненађење, али командант није имао времена да пошаље гласнике у Никеју да прими упутства. Цезар Алексије Стратигопул је био храбар и искусан војник, и зато је одлучио да ризикује. Један дан је протекао у припремама, а онда су Грци упали у град. Да би посејали панику међу Латинима, ноћу су запалили кровове цариградских кућа, запаливши млетачке конаке. Када се цар Балдуин II пробудио и схватио да је град нападнут, узалуд је покушао да окупи успаване Французе који су били расути у својим логорима. Нико није знао са каквим снагама и одакле су Грци ушли у Цариград, и зато је цар Балдуин II помислио да су они довели огромну војску у град. Одбацивши знаке царског достојанства, цар Балдуин II се журно укрцао у чамац и отпловио. До јутра 25. јула 1261. године, Цариград је поново постао грчки[29].
Истог дана, остаци поражених и деморалисаних Латина стигли су до острва Дафнусијум. Главна војска се хитно укрцала на бродове и отпловила у град, надајући се да ће га заузети на јуриш. Међутим, нико није знао колика га војска чува, а цезар Алексије Стратигопул је одлучио да надмудри непријатеља, стварајући изглед велике војске. И кад Латини допловише до зидина, видеше многе ратнике. У ствари, цезар Алексиј је привукао локалне становнике, који су са одушевљењем дочекали ослобођење од Латина, тако што их је обукао у ратнике и наоружао. На крају, плашећи се пораза, деморалисани остаци латинске војске отпловили су у Италију да пренесу на Запад страшну вест о крају Латинског царства.[30]
Сам цар Михаило VIII Палеолог је у то време спавао у својој палати у Никеји, када је изненада усред ноћи добио вест од своје сестре Ирине. Њен слуга је случајно сазнао за овај догађај и пожурио да угоди својој господарици. Цар је хитно сазвао великодостојнике, питајући их колико је та вест истинита. Неизвесност је трајала још један дан, а тек следеће ноћи стигао је гласник цезара Алексија Стратигопула са писменим вестима о ослобођењу Цариграда[31]. Гласници са царским писмима похрлили су на све крајеве Византијског царства.[32]
Међутим, тек 14. августа 1261. године, када је Цариград ужурбано био спреман за долазак цара, цар Михаило VIII Палеолог је кроз Златну капију свечано ушао у град. Пре уласка у престоницу захтевао је да се у град унесе чудотворна икона Богородице Одигитрије. Потом је цар учествовао у свечаним молитвама и отишао у Студитски манастир, затим у цркву Свете Софије, а одатле у Велику палату.
Обнова Византијског царства
Обнова Цариграда
Убрзо по ослобађању Цариграда показало се да је град у жалосном стању. Цар Михаило VIII је наредио да се обнове оронуле и изгореле зграде[33] и поправе градске зидине[34]. Улице су очишћене од рушевина[35]. Обновљене су и градске луке, где је почело стварање флоте[36]. Да би донекле пригушио жељу Латина да поново заузму Цариград, цар Михаило VIII је данима примао Ђеновљане, Млечане и друге западне хришћане, показујући им места за живот и убеђујући их да њихови интереси неће трпети након ослобађања Цариграда. Осим тога, желећи да бар делимично обнови становништво Цариграда, које је опустело под Французима, позвао је сељане да се преселе у престоницу и активно обнављао свете манастире и храмове који су страдали од Латина[37]. Послао је и дипломате у Рим, надајући се да ће смирити папу. Али од тога ништа није било: посланици су били осрамоћени, а једног од њих, Нићифорицу, Италијани су живог одрали.
Обнова Цариградске патријаршије
Царство се обнављало, и хитно је било потребно изабрати патријарха. Арсеније је хитно позван из изгнанства и понуђен му је да поново преузме патријаршијски престо - он је још увек био упражњен од смрти патријарха Нићифора II. Арсенија су раздирала опречна осећања: с једне стране, он је заиста желео да уђе у древну престоницу Источног римског царства као прави васељенски патријарх, с друге стране, био је забринут за судбину цара Јована IV. На крају га је победила дужност, а Арсеније је прихватио понуду и постао цариградски патријарх. Стигао је у Цариград, а цар Михаило VIII га је, у присуству бројних епископа и грађана Цариграда, прогласио за цариградског патријарха[38]. Није изостављен ни цезар Алексије Стратигопул, коме је у Цариграду дат тријумф, глава му је украшена круном сличном царској дијадеми, а наређено је да се његово име помене у литијама уз цареве[39].
Ослепљење цара Јована IV Ласкариса и последице
Цар Михаило VIII се озбиљно плашио завере незадовољних племића и присталица Ласкариса, и стога је пожурио да предузме превентивне мере. Ужурбано је удао две преостале кћери покојног цара Теодора II Ласкариса: једну племенитом, али скромном Латину који је послом стигао на Пелопонез, другу ђеновљанском грофу, наредивши обема да одмах напусте царство[40]. Да би ојачао своју власт и нагласио да је од сада једини легитимни цар, цар Михаило VIII Палеолог је покушао да преговара са патријархом Арсенијем о могућности његовог поновног крунисања за цара. Надао се да патријарх, уморан од недавног изгнанства, неће истрајати. Да би појачао своју молбу, цар је поклонио много дарова храму Свете Софије и, на сопствено изненађење, лако је надмудрио патријарха Арсенија. Сматрао је да је крунисање по други пут са великим задужбинаром и добротвором Цркве након заузимања древне римске престонице добро дело, и није сумњао у никакав трик. Године 1261. цар Михаило VIII Палеолог је поново крунисан за цара као законити цар[41]. Сви су некако заборавили на цара Јована IV Ласкариса, који је већ имао 10 година.
Али на њега је већ дошао ред. По наређењу цара Михаила VIII Палеолога, дечак је одведен у кулу тврђаве и тамо је ослепљен. Из сажаљења према детету, заслепили су га не врућим иглама за плетење, већ полуохлађеним гвожђем, тако да је дечаков вид донекле сачуван. На Божић, 25. децембра 1261. године, он је, онесвешћен, превезен у кулу Никитске тврђаве код Никомедије и тамо остављен на стално пребивалиште[42]. Сада је цар Михаило VIII Палеолог постао једини владар Римског царства.
Поступци Палеолога изазвали су буру негодовања у византијском друштву, што је приморало цара Михаила VIII да користи политику застрашивања. Цар је свом писару Манојлу Холоболу, који га је служио од детињства, осудио да му одсеку нос и усне, а затим га послао у манастир. Страдали су и неки други великодостојници, који су избачени из службе или послани у прогонство.
Убрзо су се побунили становници Никејске области, којима је стигао варалица Лажни Јован, који је због болести изгубио вид, али се представљао као Ласкарис. Цар Михаило VIII је против њих послао велику војску, али су побуњеници створили утврђења и припремили се да одбију нападе царске војске. Устанак је уз велике тешкоће угашен, Битинија је опустошена, а преостало локално становништво подвргнуто је додатним порезима[43].
Византијски цар
Почетак владавине
Византијско царство је обновљено било далеко од онога што је било пре заузимања Константинопоља од стране крсташа 1204. године. Озбиљан проблем су остале грчке државе – фрагменти претходне Византије, као што су Трапезунтско царство и Епирска деспотовина, које нису признале нову Византију. Такође, упркос паду Латинског царства, на некадашњим византијским земљама су се и даље налазиле друге латинске државе – Атинско војводство и Ахајска кнежевина. Многа грчка острва припадала су Млетачкој и Ђеновској републици. Осим тога, на некадашњим територијама Византије настала је Велика Влашка (Тесалија). У то време Византија је обухватала само некадашње поседе Никејског царства, Тракију, Македонију и Солун, као и острва Родос, Лезбос, Самотраку и Имброс. Осим тога, као и раније, Византијском царству су се супротстављале Друго бугарско царство, иако знатно ослабљено, и Краљевина Србија, која је јачала. Румски Селџуци, који су задобили јак ударац од Монгола, постепено су се опорављали и такође су почели да представљају озбиљну претњу[44].
Византија је била скоро обновљена, али је морала да се директно суочи са оним западним владарима који су сматрали да је питање части обновити Латинско царство или припојити његове бивше земље. Династички савези и бракови створили су толику конфузију да су сада не само бивши латински цар, већ и сицилијански краљ, француски монарх и други владари Запада себе сматрали наследницима некадашњих поседа цара Балдуина II Куртенеа. Осим тога, римским епископима је било тешко да виде да Грци, који су били скоро у њиховој власти, сада измичу из руку Западне Цркве. Верни својим идејама о потреби успостављања превласти Католичке цркве над свим осталима, они се ни под којим условима не би сложили са чињеницом постојања независне Цариградске цркве. Никада пре ни после Рим није постигао такву моћ као у 13. веку.
Довољно је рећи да је Четврти латерански сабор 1215. године, званично прогласио римску цркву за мајку свих Цркава и учитељицу свих верника, а њеног епископа за надређеног Цариградском, Александријском, Антиохијском и Јерусалимском патријарху. Чак је и моћни француски краљ Луј IX Свети, који је папу третирао као сопственог бискупа и који је 1269. године, саставио „Прагматичку санкцију“ којом се регулишу права Римске столице, био је приморан да своју политику доведе у везу са захтевима и жељама понтифика[45]. Било је довољно да папа, који је имао такву моћ, објави нови крсташки рат против Цариграда, и огромна крсташка војска би устала против Византије. И напротив, без сагласности понтифика, ниједан западни суверен не би се усудио да започне рат на Истоку у 13. веку.
Међутим, Запад није био јединствена сила, а његове владаре су раздвојиле многе противречности које су захтевале активно учешће папе као универзалног посредника и судије. Ове околности дале су Византијском царству шансу да стекне признање на Западу, тражећи подршку само од папе. У супротном, цар Михаило VIII једноставно није био признат као особа овлашћена за склапање споразума, а споразуми са њим не би имали никакву снагу. Избор првог латинског монарха, Балдуина I, за западну свест, спроведен је на легитиман начин. А у очима католика, цар Михаило VIII Палеолог је био узурпатор, па чак и расколник. Западне државе нису признавале ниједно обновљено Источно римско царство, пошто је на његовом челу био православни патријарх и грчки краљ - максимална титула коју су папе и западни суверени могли да дају Палеологу. Можемо рећи да цар Михаило VIII Палеолог у време почетка своје самосталне владавине није имао ниједног пријатеља на Западу – само непријатеље или, у најбољем случају, неутралне владаре. Хтео то цар Михаило VIII или не, околности су га приморале да уђе у савез са Римом. А то је значило да ће се пре или касније поставити питање црквене уније, пошто се Рим никада није одрекао свог права да води целу хришћанску Цркву[46].
Унутрашња политика
Сам цар Михаило VIII је дошао на власт углавном захваљујући „изборној монархији“, што се показало веома згодним за аристократију. Стога је од самог почетка почео да јача своју моћ и обнавља традиционалне институције римске државности. Цар Михаило VIII је желео да своју власт пренесе на сопственог сина Андроника, а за то је требало да добије подршку највишег племства и цариградског патријарха.
Аристократија је била на страни цара, јер је уз његову помоћ добила нове начине богаћења и каријерног раста. Многи Европљани су, упркос претњи екскомуникацијом од Римске цркве, добровољно ступили у византијску службу, пошто су их тамо чекале добре награде и шансе. Највише их је дошло из Француске, Шпаније и Скандинавије. Међутим, патријарх Арсеније није признавао власт узурпатора цара Михаила VIII Палеолога, штавише, водио је активну дипломатску преписку са папством.
Склапањем уговора са Венецијом, Ђеновом и другим трговачким републикама, цар Михаило VIII је намерно ослабио римску трговину. Царине су биле веома ниске - трговци из Пизе и Фиренце плаћали су 2–2,5%, а Италијани су почели да владају црноморским лукама. Међутим, цар Михаило VIII је настојао да супротстави Венецију и Ђенову, али ова политика није у великој мери надокнадила настале трошкове[47]. Ову политику је водио ђеновљански племић Емануел Закарија, који је успео да преузме Фокеју. Из ове области Закарија је успео да створи аутономну област и организује трговину стипсом. После овога, Емануел је успео да убеди цара Михаила VIII да забрани увоз стипсе из Црног мора, иако је и ова трговина била у рукама ђеновских трговаца. Тако је Закарија стекао велико богатство за своју династију.
Цар Михаило VIII је издвојио велике суме из трезора за рестаурацију престонице, одржавање бирократије и подршку племства, као и за подршку величанствене дворске церемоније. Ова политика, која је имала за циљ да поврати славу царског двора и имала за циљ да обезбеди друштвени слој који служи цару, исцрпљивала је провинције[48].
Оружане снаге царства такође нису биле сиромашне: величина војске, која се заснивала на најамницима (Турцима и Монголима), износила је 15-20.000 људи, а годишња плата једног најамника износила је 24 перпера. Флота створена уз помоћ Ђенове састојала се од 50-75 бродова[49].
За кратко време, систем граничне страже који је обезбедио сам храбри Акрити показао се непотребним. Активни за време Никејског царства, престали су са радом по ослобађању Цариграда. Финансирање из благајне је практично престало, а већина њихових земаља постала је државна својина. Дакле, источна граница није имала никакву заштиту од муслимана, што је емир Осман I искористио у будућности[50].
Цар је 1280. године, послао свог сина цара Андроника II Палеолога, заједно са протовестијаром Михаилом Тарханиотом и чуваром великог печата Ностонгоса, у област реке Меандар да обнове град Тралс. Млади савладар свог оца се активно заузео за то, подигао зидове и преселио многе људе у град[51].
Свађа са Патријархом
Злочин учињен цару Јовану IV нагло је закомпликовао Михаилов однос са патријархом Арсенијем, и патријарх Арсеније је почетком 1262. године, подвргао цара малој екскомуникацији, међутим, дозволивши да се његово име помиње у молитвама. За цара Михаила VIII ово је била критична ситуација. Неко време цар Михаило VIII је деловао крајње опрезно. Цар Михаило VIII Палеолог је издржао, очекујући брзи опроштај, али се то није догодило. Цар Михаило VIII је преко посредника покушао да сазна од патријарха како може да се искупи. Арсенијев одговор је био: „Ставио сам голуба у своја недра, а овај се голуб претворио у змију и смртно ме ранио. Владика је својим блиским слугама искрено рекао да ни у ком случају неће опростити цару Михаилу VIII и неће укинути екскомуникацију, ма каквим мукама га плашили. Три године је цар Михаило VIII Палеолог, преко пријатеља и лично, покушавао да добије опроштај, али узалуд: патријарх је одбио да га саслуша.
Ово Арсенијево понашање разбеснело је цара Михаила VIII: оптужио је патријарха да покушава да га уклони са власти. „Тако нас лечи наш духовни лекар, додајући да га је патријарх терао да се обрати папи да би он укинуо екскомуникацију – али ни то није утицало на патријарха Арсенија[52]. Цар Михаило VIII Палеолог је имао само један начин да реши проблем црквеног признања - под уверљивим изговором, да уклони патријарха Арсенија из патријаршије и на његово место постави његовог саборца.
Прилика се указала прилично брзо. 1265. године, хартофилакс Цариградске цркве Јован Век запретио је одузимањем свештенства једном свештенику фароског храма, који је без његове сагласности склопио одређени брак. Сазнавши за ово, цар Михаило VIII је показао незадовољство што је царски свештеник кажњен за тако мали грех. Цар Михаило VIII је сматрао да је хартофилакс прекорачио своја овлашћења тиме што је забранио царском свештенику да служи без сагласности самог цара. Сасвим с правом је сматрао да су његова права нарушена, и за то је отворено оптужио патријарха Арсенија, који је признао да је његов хартофилакс себи дозволила да вређа царски чин.Док је био у Тесалији, цар Михаило VIII је послао наређење севастократору Торнику, епарху цариградском, да уништи куће Хартофилакса, а уједно и великог управника источне цркве Теодора Ксифилина, као казну за учињени преступ. Али их је заштитио патријарх Арсеније, који је својим штапом ударио севастократора када је дошао да изврши наређење: „Зашто насрћеш на наше очи, руке и уши и гледаш да једне ослепиш, а друге одсечеш?“ . Патријарх Арсеније је отворено изјавио да свештеници који су се посветили Богу не подлежу световном суду, па стога не подлежу ни царској јурисдикцији[53].
То је већ била отворена непослушност цару и гажење древних канона, што је омогућавало царској власти да пред својим судом прихвати случајеве и световног и свештенства[54]. Да би некако решио сукоб, севастократор је позвао Јована Века и Теодора Ксифилина да се добровољно појаве у Солуну код цара Михаила VIII на суђење. У супротном, објаснио је, страдали би и они и патријарх[55]. Овог пута инцидент је смирен, али се ситуација убрзо поново закомпликовала. По повратку у престоницу те исте године – а цар Михаило VIII је био у рату са владарима Епирске деспотовине и Другог бугарског царства – цар Михаило VIII је отишао у цркву Свете Софије да узнесе молитве захвалности Богу, али га је дочекао патријарха Арсенија, који га је строго укорио. Патријарх Арсеније је подсетио цара Михаила VIII да му је већ више пута забрањивао да ратује са хришћанима, посебно са епирским деспотом Михаилом II. Можда је овим прекором патријарх хтео отворено да јасно стави до знања цару Михаилу VIII Палеологу и целом друштву да цара Михаила VIII не сматра себи равним, а да не говоримо о признавању његовог царског достојанства. Цар је понизно прихватио патријархове речи, напомињући само да је овим ратом задобио жељени мир. Али патријарх није прихватио објашњења[56].
Ова прича је прекорачила Михаилово стрпљење. Пошто није добио дуго очекивани опроштај, цар Михаило VIII је почео да користи све мере да лиши патријарха Арсенију патријаршије. Међутим, ни сада није губио наду да ће ствар решити мирним путем, без довођења ситуације до отвореног сукоба. Цар Михаило VIII Палеолог је често окупљао епископе у својој палати и објашњавао им зашто је екскомуникација негативно утицала на послове Царства.
"Стање ствари у римској држави захтева велику слободу, али ја је немам, принуђен сам да сносим окове казне које је наметнуо патријарх. Ако се преступ који сам учинио не може излечити, можда би патријарх требало да преузме контролу над државом у своје руке? Замолио сам га за опроштај са искреним покајањем и упорно тражио лек од њега, али он је то одбио и уместо покајања изазвао је очај. Овде се може посумњати у једно исмевање царевог достојанства. Чини ми се да патријарх жели да због своје акције напустим трон и вратим се приватном животу. Али коме он предлаже да пренесе царство је питање за мене. Какве ће то последице имати по државу, разуме се само по себи. Не сумњам у духовну мудрост патријарха, која је видљива и у другим његовим наредбама, али по овом питању никако га не могу одобрити. Где, међу којим људима се икада догодио такав феномен? Који пример показује да и овде јерарх може то да ради некажњено? Оданост већине поданика замрзнута је на маски – чим је цар понижен, они неминовно постају дрски. Зар покајање није дефинисано од стране Цркве? Није ли засновано на божанским законима? Зар не лечите многе? А ако немате заповести за покајање, онда ћу ићи у друге Цркве и од њих добити исцељење."
Цар Михаило VIII Палеолог[57]
Последњи наговештај био је свима јасан – цар Михаило VIII је запретио да ће се обратити папи да оправда своју титулу и добије пуни црквени опроштај.
И даље се надајући да ће ствар решити мирним путем, цар Михаило VIII је патријарху Арсенију послао свог исповедника, игумана Јосифа, игумана Галисејског манастира - веома поштованог човека, са молбом да поништи цареву екскомуникацију. Као одговор, патријарх Арсеније је грубо изгрдио Јосифа и остале посланике, али није опростио цару. Штавише, забранио је певање псалма посвећеног царевима на почетку јутарње службе[58].
Схватајући да се проблем не може решити мирним путем, цар Михаило VIII се није мешао када је неколико епископа поднело тужбе против патријарха Арсенија, оптужујући га за више кршења канонских правила. По наређењу цара Михаила VIII, одређен је Савет за проучавање случаја патријарха Арсенија. Осећајући да је његова судбина запечаћена, патријарх Арсеније је дошао код цара Михаила VIII, надајући се да ће разговарати с њим и спречити сопствено збацивање. Добро су разговарали, а патријарх Арсеније је одлучио да оде у цркву на службу, а за њим и цар Михаило VIII. Сасвим је могуће да је у Палеологовој глави сазрео план да се цела ствар заврши одједном. Ако заједно уђу у храм, онда се испоставља да му је патријарх заправо опростио и укинуо екскомуникацију. Онда нема потребе за саветом или правним поступком. Али, авај, патријарх Арсеније је погодио о чему се ради, па је грубо повукао цара Михаила VIII и истрчао из зграде. Након овога, свима је постало јасно да се патријарх ни под којим условима неће помирити са царем Михаилом VIII, а он, пак, неће опростити патријарху Арсенију.
Године 1266. почео је црквени сабор на коме се разматрао случај цариградског патријарха. Патријарх Арсеније је лишен патријаршије и послат у манастир. По наређењу цара Михаила VIII, за новог патријарха изабран је његов дугогодишњи присталица и пријатељ Герман, епископ Адријанопољски[59]. Одмах се створила опозиција око осрамоћеног патријарха, на челу са епископом Андроником, никејским монахом Јакинтом и царевом сестром, монахињом Мартом. Убрзо је откривена завера против цара Михаила VIII у којој је учесник био и дворски великодостојник Франгопул. Спроведена је темељна истрага - цара Михаила VIII је веома занимало питање: да ли је међу завереницима Арсеније, кога је мрзео. И иако се испоставило да није сумњив, ухваћени завереници су под мукама оклеветали бившег патријарха. Али јавно мњење је толико подржало Арсенија да је цар Михаило VIII Палеолог, желећи да исправи утисак лажних оптужби, одмах прекинуо поступак против њега, дао старцу много новца и послао му три монаха на разговор[60].
Међутим, Германов мандат није дуго трајао – брзо је стекао лош глас. Патријарха Германа III су отворено мрзели и стално га упоређивали са бившим патријархом, у коме су видели урођену чврстину и независност. Међутим, упркос чињеници да се патријарх Герман III показао као неуспешан кандидат за смиривање Цркве, цар Михаило VIII се барем надао да ће уз његову помоћ решити свој главни проблем - добити опроштај. Цар Михаило VIII је тражио објашњење, али је патријарх Герман III избегао. Међутим, истина је убрзо откривена – показало се да је у очима патријарха Германа III цар Михаило VIII Палеолог починио најтежи грех дигавши руку на цара Јована IV Ласкариса. А тај грех је толико јак да он лично, цариградски патријарх, не може да га опрости пред Богом – то је изнад његових снага. Осим тога, у Цркви је почео раскол, који патријарх није могао да превазиђе: многи монаси и обични људи захтевали су да престану да комуницирају са оним епископима који су одобрили свргавање патријарха Арсенија. Њима се придружио и патријарх александријски Николај, али се са одлуком Сабора сагласио патријарх антиохијски Јевтимије.
Уместо патријарха, смиривање Цркве преузео је цар. Цар Михаило VIII се активно борио против раскола[61]. Међутим, није могао да се носи сам, са неауторитативним патријархом – раскол није јењавао. У ситуацију се умешао царев исповедник Јосиф, игуман Галисеје. Искористивши поверење цара Михаила VIII Палеолога, успео је да му усади идеју да непопуларни патријарх Герман III неће моћи да ослободи цара од греха и уједини Цркву. Али сам цар Михаило VIII је био мало задовољан понашањем свог старог друга, видећи како раскол све више и више дели Цркву на два табора. Добивши дозволу од цара Михаила VIII, Јосиф се састао са патријархом Германом III и покушао да убеди патријарха Германа III да се добровољно одрекне свог патријаршијског чина. Нови патријарх је био уверен да ужива Михаилову наклоност. Најзад, пред празник Воздвижења Крста Господњег, цар Михаило VIII и најближи епископи су отворено ставили до знања патријарху Герману III да им није угодан. Није се свађао и 14. септембра 1267. године, добровољно је дао оставку на чин. Сазнавши за ову вест, цар Михаило VIII је пожурио да за сваки случај сазове Сабор, истовремено пославши Герману општу поруку од себе и грчких епископа са захтевом да се врати; али је одбио[62]. Да би утешио абдицираног патријарха, добио је титулу „царског родитеља“. Цар Михаил VIII је деловао тако суптилно да је, упркос непријатном догађају за Германа, одржао добре односе са царем.
Уместо патријарха Германа III, по одлуци цара, епископи су изабрали игумана Јосифа Галисејског за цариградског патријарха[63]. Овога пута цар Михаило VIII није погрешио – већ 2. фебруара 1268. године, на празник Сретење Господње, патријарх Јосиф I је, заједно са осталим епископима, на литургији прихватио покајање цара Михаила VIII у цркви Свете Софије. Одмах по опроштају, цар Михаило VIII је наредио свом слузи да ослепљеном цару Јовану IV Ласкарису испоручи све што му је потребно од хране и одеће у тврђаву у којој је био држан и да се о њему непрестано брине[64].
Односи са Западом
У међувремену, папа Урбан IV почео је активно да се припрема за нови поход на Цариград. Најпре је захтевао да Ђеновска република раскине уговор са Византијом, али су они то одбили, а затим је понтифик подвргао интердикту целу Ђенову. Млечани су га активно подржавали. Постало је очигледно да Запад прави широку коалицију против Византијског царства.
Узнемирен папином активношћу, византијски цар Михаило VIII Палеолог му је послао поруку. Дајући наду у унију Римокатоличке цркве са Цариградом, писао је: „Ви сте, као наш отац, требали да нас претекнете у овој ствари. Али ја сам решио да ти први понудим мир, сведочећи пред Богом и анђелима да ме, ако га одбациш, моја савест неће замерити. У свом одговорном писму, понтифик је изразио велику радост, захвалио Богу што је водио цара на пут истине и изразио наду да ће разлике бити отклоњене. У закључку, понтифик је директно изјавио: док се византијски цар не потчини Риму, ниједан Латин му неће притећи у помоћ.
Да би подстакао сагласност Цариграда, папа Урбан IV је издао наређење да се објави крсташки рат против Византије, са циљем враћања грчких земаља и обнове Латинског царства. И једноставно је престао да одговара на писма цара Михаила VIII Палеолога. Опасност се погоршавала чињеницом да му је бивши латински цар Балдуин II Куртене, који је дошао код сицилијанског краља Манфреда, понудио своја права на Цариград, што га је занимало. Поред тога, Ђенова је изјавила да је спремна да пружи помоћ Немцима уз помоћ својих сународника који живе у Цариграду у случају напада Латина на град. Јасно је зашто: Ђенова није могла дуго да остане у конфронтацији са папским Римом. Али цар Михаило VIII је већ почео да се оптерећује савезом са Ђеновом, преферирајући помирење са Млетачком републиком. Сазнавши за тајне преговоре између владара Ђенове и непријатеља Византије, цар Михаило VIII се разбеснео и одмах истерао све Ђеновљане из престонице[65].
У међувремену, на историјској сцени се појавила фигура која је у великој мери утицала на потоње догађаје и политику цара Михаила VIII Палеолога – гроф Карло I Анжујски, брат француског краља Луја IX Светог, де факто владар грофовије Прованса.
Грофа Карла I је за прву улогу позвао папа Урбан IV, који је био забринут за судбину сицилијанске круне. Папа је прво позвао француског краља Луја IX Светог да преузме Сицилију под своју власт, али је круну препоручио грофу Карлу I Анжујском. Међутим, тиме су прекршена права краља Манфреда Хоенштауфена, који је био уверен да је он једини легитимни владар Сицилије. 26. јуна 1263. године, склопљен је споразум између грофа Карла I Анжујског и папског Рима, по коме је гроф Карло I добио круну. Сазнавши за споразум између папе и грофа Карла I, краљ Манфред Хоенштауфен је почео да предузима мере против Рима[66].
26. фебруара 1266. године, код Беневента су се сукобиле француска и немачка војска, а Французи су победили и сам краљ Манфред Хоенштауфен је погинуо у бици[67]. Након тога, папа је Карла I Анжујског прогласио краљем Сицилије.Међутим, убрзо је Манфредов наследник и војвода од Швапске, Конрадин, прогласио своја права на престо Краљевине Сицилије. Дана 27. маја 1267. године, посредовањем папе Климента IV, склопљен је споразум између цара Балдуина II Куртенеа и краља Карла I Анжујског. Цар Балдуин II Куртене је био принуђен да пристане на пренос права на било коју трећину територије бившег Латинског царства на краља Карла I Анжујског. Почевши са припремама за рат са Византијским царством, сицилијански краљ је покушао да склопи неколико важних савеза за њега, али, на срећу по Грке, у томе није био баш успешан. Када су француски посланци стигли код Монгола да преговарају са њима о почетку заједничких војних операција, испоставило се да је ирански Илхан Абака кан, наследник монголског кана Хулагуа, већ био ожењен византијском принцезом Маријом Деспином Палеолог, ванбрачна ћерка цара Михаила VIII, дубоко поштована од Монгола, и стога кан није желео да чује ни за какав војни савез.
Уговори Византијског царства са Венецијом 1265. и 1268. године.
1265. године, искористивши забуну у редовима савезничке коалиције усмерене против Византијског царства, цар Михаило VIII Палеолог је закључио мировни уговор са Млетачком републиком.
Према овом документу, дужд, који је у то време био Ренијеро Зенон, није улазио у савезе усмерене против царства. Заузврат, византијски цар је вратио привилегије грађанима „Мер Серене Лади“, а такође јој је дозволио да задржи своје постојеће грчке поседе, истовремено обећавајући да ће протерати Ђеновљане са територије своје државе[68].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/de/Konradin.jpg/220px-Konradin.jpg)
Али због измењене спољнополитичке ситуације, влада италијанске трговачке републике одлучила је да одложи потписивање споразума. Неуспех у преговорима са Млетачком Републиком омогућио је цару Михаилу VIII Палеологу да започне активне преговоре о обнављању уговорних односа са Ђеновском Републиком и 1267. године, је склопљен споразум.[69]
Тек 1268. године, Млечани су потписали још један мировни уговор са Византијским царством. По њему су грађани републике могли слободно да стичу имовину у царству, а такође им је била загарантована сигурност од напада Ђенове, у замену за шта није требало да нападају њене грађане. Дужд се одрекао титуле „владар три осмине Ромејског царства“, а млетачки представник у Цариграду променио је титулу подеста у баило. Споразум је био веома користан за обе стране, а 1273. године је продужен.[70]
Тада је гроф од Провансе Карло Анжујски отишао код угарског краља Беле IV, представника династије Арпада, који је више пута предлагао организовање крсташког рата против Византијског царства.[71] Али када је савез био скоро закључен, почео је рат са краљем Јерусалима и војводом од Швапске Конрадином Хоенштауфеном за Италију. Сицилија, незадовољна доминацијом Француза, била је на ивици побуне, а сам краљ Конрадин је, добивши подршку многих немачких феудалаца, у октобру 1267. године, напустио Немачку и прешао у Италију. Гроф Карло Анжујски му је кренуо у сусрет.
Дана 23. августа 1268. године, непријатељи су се састали у бици код Таљакока и после дуге и крваве битке гроф Карло је поново победио.[72] Краљ Конрадин Хоенштауфен и његов савезник маркгроф Фридрих I из породице Церинген осуђени су и обезглављени 29. октобра 1268. године. Овај догађај се догодио као резултат акција краљ Карла I Анжујског, који је погубио потомка краљевске крви. Али за краља Карла I је то значило само једно - обезбеђивање хегемоније над Сицилијом и јужном Италијом. Сада је могао да се усредсреди на остварење свог сна - стварање медитеранског царства, које би укључивало Византију. Међутим, прошло је доста времена пре него што су успели да угуше побуну на Сицилији, освоје Фиренцу и ставе Тоскану под своју контролу. Све је то дало кратак предах Византијском царству.
У међувремену, нови папа је наставио преписку са византијским царем Михаилом VIII Палеологом. За разлику од покојног папе Урбана IV, он се није задовољио нејасним, по његовом мишљењу, уверавањима цара Михаила VIII Палеолога и нашао је да је грчко исповедање вере које му је послато у Риму пуно грешака. Папа Климент IV сматрао је потребним да византијском цару пошаље латинско исповедање вере са детаљним приказом свих догмата, канона и литургијских пракси Римокатоличке цркве, а посебно доктрине о примату римокатоличке столице у хришћанској Цркви. Папа је захтевао да византијски цар и сви источни епископи ставе своје потписе.[73]
Тада је византијски цар Михаило VIII Палеолог предложио папи Клименту IV заједнички крсташки поход на Исток, а папа је оклевао – овај предлог је био веома примамљив. Међутим, 17. маја 1267. године, одговорио је Цариграду да се о питању разговора о било каквим заједничким подухватима може расправљати тек након што Грци и православна црква признају његову власт.
Док је краљ Карло I Анжујски био заузет ратовима на западу, цар Михаило VIII није губио време. У Риму су са великом узбуном пратили Карлову политику, који је показивао велике апетите и није желео да своје поступке усклади са папама. А 1269.године, предложио је Млечанима да раскину уговор са Цариградом. Из опреза, Млечани су, за почетак, мало секвестрирали односе са царем Михаилом VIII Палеологом. Као одговор, византијски цар је променио своје обавезе према републици: повукао је обећање да ће протерати Ђеновљане са територије Византијског царства и обезбедити Млечанима настамбе у главним грчким приморским градовима. То је охладило Млечане, те се нису усуђивали да ризикују, дајући коначно предност краљу Карлу I Анжујском у односу на Византију.[74]
Међутим, све то није могло битно утицати на судбину предстојећег Карловог похода на Цариград. Цар Михаило VIII Палеолог је схватио да само папа може задржати сицилијанског краља. Док је Апостолска столица била празна, одржао је многе састанке са источним епископима, где је покушавао да пронађе предуслове за црквену унију.[75]
У пролеће 1270. године, краљ Карло I Анжујски је коначно одлучио да ће на лето свакако организовати поход на Цариград. Нови папа још увек није изабран, што му је оставило слободне руке. Српски краљ Стефан Урош I добровољно се јавио да постане Карлов савезник.[76] Византијско царство је било у великој опасности. Цар Михаило VIII је почео активно да комуницира са римском куријом у потрази за спасом. Иако папа још није био изабран, било је кардинала чији се утицај на ток политичких догађаја није могао потценити. Великодушно шаљући новац и дарове Риму, цар Михаило VIII Палеолог је послао писма у којима је изјавио да је спреман да учини све да уједини цркве. Ови догађаји су учинили свој посао, у великој мери пореметили су планирани поход краља Карла I Анжујског на Цариград.[77] Поред тога, цар Михаило VIII Палеолог је 1270. године, послао два посланства у Париз краљу Лују IX Светом. Знајући за побожност Француза, који је сањао да организује нови крсташки рат против муслимана, понудио му је своје услуге. Овај предлог је осрамотио краља: он није имао симпатија према Грцима, али такође није желео да војна моћ његовог брата краља Карла I Анжујског, уместо да помогне крсташки рат на Истоку, заглави у Цариграду. Тада је краљ Луи IX послао писмо краљу Карлу I, у којем је изнео своје сумње.
Сам краљ Карло I Анжујски је почео да размишља. Искрено се дивио свом брату и био је свестан утицаја и ауторитета који је стекао у Европи. Стога се није придружио крсташком рату краља Луија IX Светог. Истовремено, није хтео да одустане од свог сна – Цариграда. Након неког размишљања, краљ Карло I је предложио да његов брат започне крсташки рат против муслимана, и одабрао је туниски Хафсидски калифат као своју мету.[78] 1. јула 1270. године, војска краља Луја IX Светог је кренула у крсташки рат. Краљ Карло I је морао да прекине своје припреме за рат са Цариградом, придруживши се остатку крсташа. Французи су се искрцали у Тунис 17. јула 1270, Сицилијанци 24. августа. Поход није донео неке посебне резултате, али је краљ Луј IX Свети током њега умро од болести.[79] Филип III Смели постао је нови краљ Француске.
Смрт његовог брата и избор његовог невољног синовца, краља Филипа III Храброг, били су тежак губитак за краља Карла I Анжујског. 1. септембра 1271. године, изабран је нови папа. Најзад, одсуство папе са апостолске столице било је веома корисно за краља Карла I – ослободило му је руке на Истоку. Али краљ Филип III је категорички инсистирао на својој одлуци – да сачека избор новог папе, па да реши војно питање са Грцима.[80] Најзад је изабран папа - Гргур X. У то време био је са принцом Едвардом од Енглеске у Палестини и тек у јануару 1272. године, стигао је у јужну Италију, где га је краљ Карло I упознао.
Док је нови папа стигао до проповедаонице, сицилијански краљ је наставио политику дипломатског гушења Византије. Искористивши смрт епирског деспота Михаила II Дуке почетком 1271. године, краљ Карло I је припојио део територије Епира. Краљ Карло I Анжујски је склопио савезе са српским краљем Стефаном Урошем I, чија је жена краљица Јелена била Карлова рођака, и са бугарским царем Константином I, чија је жена царица Ирина, била сестра ослепљеног цара Јована IV Ласкариса. Све је било у реду, осим једне ствари – сицилијански монарх није знао како ће се понашати нови папа. А папа Гргур X, који је успут успео да осмисли основна начела своје политике, већ априла 1271. године, својом булом, сазвао је нови Васељенски сабор у Лиону 1. маја 1274. године, дефинишући његов дневни ред са 3 питања: црквена реформа, односи са Источном црквом и нови крсташки поход на Палестину. У очима папе нови крсташки рат добија посебан значај и он је желео да у њему учествују сви хришћани, и западни и источни.[81] Краљ Карло I Анжујски је имао све разлоге да буде незадовољан овим: питање крсташког похода и потребе да се закључи унија са Цариградом поново је замрзнула његов рат са Византијом на неодређено време. Али било је немогуће отворено се супротставити папи – краљ Карло I се надао да ће добити подршку папе у свом обрачуну са Ђеновом, који је тајно подгревао цар Михаило VIII Палеолог.[82] Али папа Гргур X је био спреман да подржи само она ограничења која су била корисна за Римску цркву и која су обезбедила стабилност у хришћанском свету. Карлов поход на Цариград висио је у ваздуху све док је папин благослов био одсутан. У међувремену, цар Михаило VIII је регулисао своје односе са Краљевином Угарском оженивши свог сина Андроника ћерком угарског краља Стефана V 1272. године.[83]
Претња краља Карла I Анжујског и Лионска унија
У фебруару 1271. Карло I Анжујски започиње ширење на другој страни Јадрана, тако да најпре заузима Драч, а брзо после тога контролише већину Албаније. Фебруара 1272. проглашава се краљем Албаније. Краљ Карло I се надао да ће кренути у освајање Цариграда, али одгодио је све због жеље папе Гргура X да уједини православну и католичку цркву.
Краљ Карло I је иначе био у лошим односима са гибелинским (антипапски град) градом Ђеновом. Новембра 1272. године, избија рат са Ђеновом, а остали гибелински градови придружују се Ђенови, па се гибелинска побуна раширила по целој северној Италији. Цар Михајло VIII Палеолог је слао новац гибелинским градовима северне Италије.
Како би избегао поход краља Карла I Анжујског на Цариград, цар Михајло VIII је ушао у преговоре о црквеној унији са папством. У јануару 1274. године, патријарх Јосиф I, који се у случају уније сада нашао у опозицији према цару, је притворен у манастир, и 6. јула исте године византијски емисари су у Лиону потписали унију са католичком црквом Лионску унију. Иако је представљала царев дипломатски успех, унија је у Цариграду примљена са отвореним незадовољством. Цар Михаило VIII је поново променио патријарха и овога пута омогућио избор присталице уније Јована XI Века и смену патријарха Јосифа I чије су присталице постале познате као јосифити. Византијско друштво и црква су се жестоко поделили и цар Михаило VIII је своју политику спроводио силом чак и унатар сопствене фамилије. Са друге стране, полунезависни деспоти Епира и Тесалије су иступили као бранитељи православних и, иронично, подршку и помоћ су нашли управо код сицилијанског краља Карла I Анжујског.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/92/Hyperpyron-Michael_VIII_Paleologus-sb2241.jpg/220px-Hyperpyron-Michael_VIII_Paleologus-sb2241.jpg)
Лионска унија је омогућила Србији и Бугарској да искористе неслогу и да помажу противнике уније. Цар Михајло VIII је успео да искористи грађански рат у Бугарској, па је заузео делове Тракије током 1270-их, а свога зета цара Јована Асена III је краткотрајно поставио на бугарски трон. Једно време дипломатска унија омогућила је цару Михајлу VIII да добије предах у сукобу са западним силама, али на крају је папа Мартин IV ипак екскомуницирао цара Михајла VIII, помажући на тај начин краљу Карлу I Анжујском.
Цар Михајло VIII Палеолог није успео да наметне унију у Византији, али и даље је уверавао папу да је искрен у покушајима да успостави унију. Због тога папа забрањује краљу Карлу I Анжујском да нападне Цариград. Знајући за то цар Михајло VIII Палеолог је започео кампању у Албанији при крају 1274. године, па заузима два града Берат и Бутринт. Имао је успеха и на Еубеји и Пелопонезу.
Покушај склапања црквене уније 1274. године
Нови папа и потпиривање побуне на Сицилији против Карла Анжујског
Избором новог папе Мартина IV, краљ Карло I добија 1280. године, слободу деловања против Византије. Папа је био Француз и ставио је цео папски апарат краљу Карлу I на располагање. Одустало се од уније, а краљ Карло I Анжујац добија одобрење да обнови Латинско царство.
Краљ Карло I започиње рат у Албанији. Осваја 1280. године, Бутринт у Епирској деспотовини. Започео је и опсаду Берата. Када је стигла византијска војска, разјурила је Карлову војску и заузела је унутрашњост Албаније. Карлова војска је губила и у Ахаји.
Цар Михајло VIII Палеолог и краљ Педро III Арагонски су ковали планове против краља Карла I Анжујца. Анжујци су били непопуларни на Сицилији. Сицилијом су владали корумпирани француски службеници. Побуна против Француза избија на Васкршњи понедељак 30. марта 1282. године, и позната је као Сицилијанска вечерња. Хиљаде Француза је убијено током побуне. Једино су поштеђени они Французи, који су се добро понашали према становништву.
До краја априла једино је Месина остала у рукама краља Карла I Анжујца. Због дипломатских грешака Карлових представника и Месина се буни 28. априла 1282. године. У Месини је запаљена Карлова крсташка флота.
Краљ Педро III Арагонски је био изненађен, јер је побуна уследила раније него што се надао. Побуна је требало да уследи када краљ Карло I Анжујац крене према Цариграду. Сицилијанци су замолили папу да их стави под своју заштиту. Међутим папа Мартин IV је био изузетно лојалан краљу Карлу I Анжујском и француским интересима, који су стајали иза њега, па екскомуницира побуњенике, као и цара Михајла VIII Палеолога и гибелинске градове северне Италије.
Породично стабло
4. Alexios Doukas Palaiologos, megas doux (1140–1203) | ||||||||||||||||
2. Андроник Палеолог | ||||||||||||||||
10. John Kantakouzenos, pansebastos sebastos (1110–1176) | ||||||||||||||||
5. Irene Komnene | ||||||||||||||||
22. Andronikos Komnenos, sebastokrator (1108–1142) | ||||||||||||||||
11. Maria Komnene (b. 1126) | ||||||||||||||||
23. Irene Aineiadissa (d. 1151) | ||||||||||||||||
1. Михајло VIII Палеолог | ||||||||||||||||
24. Андроник Дука Палеолог | ||||||||||||||||
12. George Komnenodoukas Palaiologos (1125–1168) | ||||||||||||||||
25. Unknown Komnene | ||||||||||||||||
6. Alexios Palaiologos, despotes (d. 1203) | ||||||||||||||||
3. Теодора Анђелина Палеологина | ||||||||||||||||
28. Андроник Дука Анђел | ||||||||||||||||
14. Алексије III Анђел | ||||||||||||||||
29. Euphrosyne Kastamonitissa (d. 1195) | ||||||||||||||||
7. Irene Komnene Angelina (d. 1203) | ||||||||||||||||
30. Андроник Дука Каматер | ||||||||||||||||
15. Еуфросина Дука Каматерина | ||||||||||||||||
31. Unknown Kantakouzene | ||||||||||||||||
Референце
- ^ Величко А. М. История Византийских императоров. Том 5 Архивная копия от 21 июня 2022 на Wayback Machine.
- ^ Васильев А. А. История Византийской империи. — Т. 2. — С. 274.
- ^ Величко А. М. История Византийских императоров. Том 5 Архивная копия от 21 июня 2022 на Wayback Machine.
- ^ Величко А. М. История Византийских императоров. Том 5 Архивная копия от 21 июня 2022 на Wayback Machine.
- ^ Акрополит Георгий. Летопись великого логофета. Глава 50. С.336-339.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 3, глава 2. С.65.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.272, 279, 280.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 1, гл. 17. — С. 40, 41.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 3, гл. 3. — С. 68—70.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Кн. 1, гл. 21, 22. — С. 48, 49.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 1, гл. 7. — С. 55—57.
- ^ Акрополит Георгий. Летопись великого логофета. — Гл. 76. — С. 388.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 3, гл. 4. — С. 73, 74.
- ^ Васильев А. А. История Византийской империи. Т.2. С.209.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 3, глава 5. С.74-76.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 2, глава 1. С.65, 66.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. — Т. 5. — С. 300.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 4, глава 1. С.78.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 2, глава 4. С.68.
- ^ Nicol, Donald (1993). The Last Centuries of Byzantium, 1261–1453. Cambridge: University Press. стр. 44.
- ^ Акрополит Георгий. Летопись великого логофета. Глава 77. С.389.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.301.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 2, гл. 8. — С. 71—73.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 4, гл. 1. — С. 79.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.306.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 4, глава 1. С.80.
- ^ Васильев А. А. История Византийской империи. Т.2. С. 210.
- ^ Величко А. М. История Византийских императоров. Том 5 Архивная копия от 21 июня 2022 на Wayback Machine.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 4, глава 2. С.81, 82.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. Т.1. Книга 4, глава 2. С.83.
- ^ Акрополит Георгий. Летопись великого логофета. Глава 86. С.409, 410.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 2, глава 30. С.103, 104.
- ^ Füchs, Die Höheren Schulen von Konstantinopel im Mittelalter, p. 155.
- ^ Chapman, Michel Paléologue, p. 47-49.
- ^ Chapman, Michel Paléologue, p. 47-49.
- ^ Chapman, Michel Paléologue, p. 47-49.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 2, главы 32, 33. С.108, 109.
- ^ Акрополит Георгий. Летопись великого логофета. — Гл. 88. — С. 412, 413.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополяь латинянами. — Т. 1. — Кн. 4, гл. 2. — С. 84, 85.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 4, гл. 4. — С. 87.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 3, гл. 2. — С. 114, 115.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 3, гл. 10. — С. 125, 126.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 3, главы 11-13. С.126-131.
- ^ ДилльШ. История Византийской империи. М., 1948. С.128, 129.
- ^ Эпоха Крестовых походов / под ред. Э. Лависса и А. Рамбо. — Смоленск, 2002. — С. 265—267, 371.
- ^ Пападакис Аристидис. Христианский Восток и возвышение папства. Церковь в 1071—1453 годах. С.288, 289.
- ^ Соколов, 1957, pp. 84—85.
- ^ Герцберг Г. Ф. История Византии. С.414.
- ^ Сказкин Ф. И. История Византии. Том 3. Глава 5. Восстановленная Византийская империя. Внутренняя и внешняя политика первых Палеологов. Архивировано 6 декабря 2022 года.
- ^ Васильев А. А. История Византийской империи. Т.2. С.298, 299.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 6, главы 20, 21. С.292-295.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 3, гл. 19. — С. 138, 139.
- ^ Лебедев А. П. Исторические очерки состояния Византийско-восточной Церкви от конца XI до середины XV века. — СПб., 1998. — С. 88.
- ^ Лебедев А. П. Исторические очерки состояния Византийско-восточной Церкви от конца XI до середины XV века. — СПб., 1998. — С. 88.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 3, гл. 24. — С. 145, 146.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 3, гл. 26. — С. 154.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 4, глава 1. С.161-163.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. — Кн. 4, гл. 2. — С. 163, 164.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 4, гл. 4. — С. 88, 89.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.343, 344.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 4, глава 11. С.177.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 4, главы 17, 18, 21. С.186, 191, 192.
- ^ Григора Никифор. Римская история, начинающаяся со взятия Константинополя латинянами. — Т. 1. — Кн. 4, гл. 8. — С. 97.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 4, глава 25. С.195, 196.
- ^ Васильев А. А. История Византийской империи. Т.2. С.286.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.88-91.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.118, 119.
- ^ Соколов, 1957, с. 80.
- ^ Герцберг Г. Ф. История Византии. С.415- 417.
- ^ Соколов, 1957, с. 82—83.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.164, 166, 167.
- ^ Грегоровиус Фердинанд. История города Рима в Средние века (от V до XVI столетия). С.917.
- ^ Катанский А. История попыток к соединению церквей Греческой и Латинской в первые четыре века по их разделении. С.134.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.331.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 5, глава 9. С.231, 232.
- ^ Герцберг Г. Ф. История Византии. С.418.
- ^ Пахимер Георгий. История о Михаиле и Андронике Палеологах. Книга 5, глава 8. С.225, 226.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.169-171.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.169-171.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.173-176.
- ^ Мишо Жозеф. История Крестовых походов. Глава XXXIII.
- ^ Рансимен С. Сицилийская вечерня. История Средиземноморья в XIII веке. С.180.
- ^ Успенский Ф. И. История Византийской империи. Т.5. С.333.
Литература
- Nicol, Donald M. (1984). The Despotate of Epiros 1267-1479: A Contribution to the History of Greece in the Middle Ages (2. проширено изд.). Cambridge University Press.
- Nicol, Donald M. (1993). The Last Centuries of Byzantium, 1261-1453 (2. изд.). Cambridge University Press.
- Острогорски, Георгије (1969). Историја Византије. Београд: Просвета.
- Тарнанидис, Јоанис (2005). „Аутокефалија српске у бугарске цркве у плановима цара Михајла VIII Палеолога и унионистички сабор у Лиону”. 950 година од Великог раскола (1054) и 800 година од пада Цариграда у руке крсташа (1204): Међународни научни симпосион. Београд: Православни богословски факултет. стр. 101—111.
- Fine, John Van Antwerp (1994). The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press. ISBN 978-0-472-08260-5.
- Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, 1991.
- Vannier, J-F. Les premiers Paléologues (Etudes prosopographiques), 1989.
- Др. Жељко Фајфрић, Византијски цареви, Сремска Митровица 2008.
Спољашње везе
- Michael coinage
Византијски цареви (1259 — 1282) |
- п
- р
- у
(27. п. н. е. — 235 н. е.)
(235—284)
(284—395)
(395—476)
(395—476; до пада Рима)
- Аркадије
- Теодосије II
- Маркијан
- Лав I
- Лав II
- Зенон
- Василиск
- Зенон