Simabarai felkelés
![]() | Ebben a szócikkben a japán nevek magyaros átírásban és keleti névsorrendben szerepelnek. |
Simabarai felkelés | |||
Edo-kor | |||
![]() | |||
Simabarai felkelés | |||
Dátum | 1637. december 17. – 1638. április 15. | ||
Helyszín | Minami-Simabara, Nagaszaki, Japán | ||
Casus belli | keresztény felkelés | ||
Eredmény | Tokugava győzelem, a japán kereszténység üldözötté válik | ||
Harcoló felek | |||
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |||
| |||
Parancsnokok | |||
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |||
| |||
Haderők | |||
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |||
| |||
Veszteségek | |||
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |||
| |||
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Simabarai felkelés témájú médiaállományokat. |
A simabarai felkelés (島原の乱; Simabara no ran; Hepburn: Shimabara no ran?) felkelés volt az Edo-korabeli Délnyugat-Japánban 1637. december 17. és 1638. április 15. között. A felkelők legnagyobb része paraszt volt, akik közül sokan keresztények voltak.
A felkelés egyike volt azon kevés alkalmaknak, amikor komoly zavargás tört ki a viszonylag békés Tokugava uralom idején.[2] Mivel a Macukura család új simabarai várát építette, így az adókat drasztikusan megemelték, ami a parasztok mellett a helyi róninok haragját is kiváltotta. Az elégedetlenséget súlyosbította a helyi keresztények üldözése, ami miatt 1637 végén nyílt felkelés tört ki. A felkelők a harai várba vették be magukat, aminek elfoglalására a kormányzat 125 000 katonát küldött, akik végül elfoglalták a várat.
A lázadók vezetőjét, Amakusza Sirót lefejezték, és a kereszténység betiltását keményen érvényre juttatták. A nemzeti elzárkózás politikáját megerősítették, és a kereszténység az 1850-es évekig hivatalosan üldözött maradt. A portugálokat kitiltották az országból, míg a hollandok, akik az ostrom során segítették a bakufu erőit, elnyerték a japánok bizalmát, és folytathatták velük a kereskedelmet.
Előzmények
A Simabara-félsziget és a Amakusza-szigetek parasztjai elégedetlenek voltak a túladóztatás és az éhínség miatt, ezért fellázadtak az uraik ellen. Ez különösen két daimjó területén jelentkezett: a Macukura Kacuie által vezetett Simabara hanban és a Teraszava Katataka vezette Karacu hanban.[3] Habár az eseményt több történész vallási felkelésnek tartja, ez figyelmen kívül hagyja az éhínség és az adók miatti elégedetlenséget. Ezek a halászokat, a kézműveseket és a kereskedőket is sújtották. Ahogy a felkelés növekedett, csatlakoztak hozzá róninok, uratlan szamurájok is, akik a területet korábban uraló családokat, például az Amakuszákat és a Sikiket szolgálták, valamint az Arima és a Konisi család volt csatlósai is.[3] Így tehát a parasztfelkelés megnevezés sem teljesen helytálló.[4]
Simabara korábban az Arima daimjócsalád birtoka volt, akik felvették a keresztény hitet, így sok helyi is követte a példájukat. 1614-ben az Arimákat megfosztották a birtokuktól és helyükre a Macukura család került.[5] Az új uruk, Macukura Sigemisza azt remélte, hogy előrejuthat a sógunátusi hierarchiában, ezért számos építőmunkában vett részt, mint az edói vár építése és kibővítése, továbbá részt vett egy Luzon elleni invázió tervének kidolgozásában. Simabarában egy új várat építtetett.[6] Ennek eredményeképp súlyos adókat vetett ki az új birtokára, valamint keményen üldözte a kereszténységet, tovább dühítve a lakosságot.[6] A politikát utódja, Macukura Kacuie is folytatta.
Hasonló volt a helyzet az Amakusza-szigeteken is, ami korábban Konisi Jukinaga területe volt. Ott a Macukurákhoz hasonlóan kinevezett Teraszava család követett hasonló politikát.[7]
Események
A felkelés kitörése
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/87/BeheadedJizo.jpg/250px-BeheadedJizo.jpg)
A térség elégedetlen róninja és parasztjai titokban találkozókat szerveztek, és felkelést terveztek, ami 1637. december 17-én tört ki,[1] amikor a helyi adószedőt (daikan), Hajasi Hjózaemont meggyilkolták. Ezzel egy időben felkelés tört ki az Amakusza-szigeteken is. Az első napokban a tartományi kormányzó mellett mintegy 30 előkelőt gyilkoltak meg.[8] A felkelők létszáma gyorsan növekedett, mivel arra kényszerítettek mindenkit a területükön, hogy csatlakozzon hozzájuk. Egy karizmatikus 16 éves keresztény fiút, Amakusza Sirót választották meg vezetőjüknek.[9]
Teraszava 3000 fős sereget küldött a felkelés leverésére, de december 27-én 200-ukat kivéve mind elestek csatában.[8] A lázadók ostroma alá vették a Teraszavák hondói és tomiokai várát, de mielőtt elfoglalhatták volna őket, Kjúsú szomszédos vidékeiről hadseregek érkeztek, és visszavonulásra kényszerítették őket. Átkeltek az Ariake-tengeren és rövid időre ostrom alá vették Macukure simabarai várát, de itt is visszaverték őket. Ezután az Arimák korábbi várához, Harába mentek, amit Nobeokába történő költöztetésük után lebontottak.[10] Az átkeléshez használt hajók deszkáiból sáncokat építettek, és a felkészülésben nagy segítségükre voltak azok a fegyverek, készletek és lőszerek, amiket a Macukurák raktáraiból zsákmányoltak.[11]
Hara ostroma
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/Siege_of_Hara_castle.jpg/220px-Siege_of_Hara_castle.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/ff/Siege_of_Hara_castle_Dutch_ships_detail.jpg/250px-Siege_of_Hara_castle_Dutch_ships_detail.jpg)
A környező hanok csapatai, a sógunátus által kinevezett Itakura Sigemasza vezetése alatt 1638 januárjában ostrom alá vették a harai várat.[8] Az ostromnál jelen volt Mijamoto Muszasi legendás kardforgató is, Hoszokava Tadatosi tanácsadójaként.[12] Egy alkalommal egy lázadó által dobott kő kiütötte a lova nyergéből.
A sógunátusi erők segítséget kértek a hollandoktól, akik előbb puskaport, majd később ágyúkat adtak nekik.[13] Nicolaes Couckebacker, a hiradói holland kereskedőtelep vezetője személyesen biztosította számukra ezeket, majd amikor egy hajó támogatását kérték az ostromhoz, szintén személyesen vezette oda a de Ryp-et.[13] A korábban átadott ágyúkat a parton állították fel, és azokkal, valamint a de Ryp 20 ágyújával lőni kezdték a várat.[14] Ezek összesen 426 lövést adtak le az erődre 15 nap alatt, komoly eredmény elérése nélkül, és két holland megfigyelőt lelőttek a lázadók.[15] A hajót akkor vonták vissza a japánok kérésére, mikor az ostromlottak megvető, provokáló üzeneteket küldtek nekik a külföldiek bevonása miatt.[16]
A vár eleste
Az erőd bevételére indított egyik kísérlet során meghalt a sereg fővezére, Itakura Sigemasza. Ezután hamarosan újabb sógunátusi katonák érkeztek az utódjául kinevezett Macudaira Nobucunával.[17] Ennek ellenére a várban elsáncoltak még hónapokig ellenálltak, súlyos veszteségeket okozva. 1638. február 3-án a felkelők egy rajtaütés során 2000 hizeni ostromlót öltek meg. A kisebb győzelem ellenére hamarosan kezdtek kifogyni az élelemből, lőszerből és más készletekből. 1638 áprilisában 27 000 felkelő állt szemben 125 000 ostromlóval.[18] A legeltökéltebbek április 4-én megpróbáltak kitörni a túlerőben lévő ellenségen keresztül, de hamarosan visszavonulásra kényszerültek. A sógunátus katonái a foglyoktól megtudták, hogy a védők már alig rendelkeznek élelemmel és lőszerrel.[8] Április 12-én a hizeni Kuroda család katonái megrohanták és elfoglalták a külső védműveket.[15] A lázadók április 15-ig folytatták az ellenállást, míg végül teljes vereséget szenvedtek.[8]
Következmények
A vár eleste után a sógunátusi erők 37 000 felkelőt fejeztek le, köztük a vezetőjüket, Amakusza Sirót is. Utóbbi levágott fejét Nagaszakiban tették közszemlére. A harai várkomplexumot felgyújtották, majd a romokat a halottak testeivel együtt temették be.[19] Mivel európai katolikusok beavatkozását sejtették a lázadás mögött, így a portugál kereskedőket kitiltották az országból. A nemzeti elzárkózás politikája egyre szigorúbbá vált, 1639-ben érve el tetőpontját.[20] A kereszténység ellen bevezetett korábbi tiltást ettől fogva szigorúan betartották, a maradék keresztények titokban gyakorolhatták csak a vallásukat (kakure kirisitan).[21]
A sógunátus a felkelés leverésében részt vevő birtokoknak mentesülést adott az építési munkák alól, amit az edói kormányzat szokásosan megkövetelt a különböző birtokoktól.[22] Macukura Kacuiet öngyilkosságra kötelezték, birtokát pedig egy másik úr, Kóriki Tadafusza kapta meg.[15] A Terazava család megmenekült ugyan ettől, de 10 év múlva mégis kihalt, mivel Katatakának nem volt utódja.[23]
A Simabara-félsziget településeinek lakossága súlyos veszteséget szenvedett el a felkelés miatt. Hogy legyen elég ember a termőföldeken, Japán más részeiből telepítettek át embereket a vidékre. Az összes lakost összeírták a buddhista templomokban, amik papjainak kezeskedniük kellett a vallásukat illetően.[24] A felkelés után erősen terjeszteni kezdték a buddhizmust a térségben, néhány olyan szokást bevezetve, amik napjainkig is csak ebben a térségben találhatók meg.
Az időszakos, helyi parasztlázadásoktól eltekintve ez a felkelés volt az utolsó nagy katonai konfliktus Japánban az 1860-as években kitört Bosin-háborúig.[25]
Jegyzetek
- ↑ a b Morton, Japan: Its History and Culture, p. 260.
- ↑ Borton, Japan's Modern Century, p. 18.
- ↑ a b Murray, Japan, pp. 258–259.
- ↑ De Bary et al. Sources of Japanese Tradition: From Earliest Times to 1600, p. 150. "...a peasant uprising, known in history as the Shimabara Rebellion, that swept the area..."
- ↑ Murray, p. 258.
- ↑ a b Naramoto (1994), Nihon no Kassen, p. 394.
- ↑ Murray, p. 259.
- ↑ a b c d e Kennedy Hickman: Tokugawa Shogunate: Shimabara Rebellion. About.com Military History. [2016. március 3-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. július 8.)
- ↑ Naramoto (1994), p. 395.
- ↑ Naramoto (2001) Nihon no Meijōshū, pp. 168–169.
- ↑ Naramoto (1994), p. 397; Perrin, Giving Up the Gun, p. 65.
- ↑ Harris, Introduction to A Book of Five Rings, p. 18.
- ↑ a b Murray, p. 262.
- ↑ Murray, pp. 262–264.
- ↑ a b c Murray, 264.
- ↑ Doeff, Recollections of Japan, p. 26.
- ↑ Harbottle, Dictionary of Battles, p. 13.
- ↑ Naramoto (1994), p. 399.
- ↑ Naramoto (1994), p. 401.
- ↑ Mason, A History of Japan, pp. 204–205.
- ↑ Morton, p. 122.
- ↑ Bolitho, Treasures among Men, p. 105.
- ↑ Karatsu domain on "Edo 300 HTML". [2016. április 1-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. október 5.)
- ↑ Bellah, Tokugawa Religion, p. 51.
- ↑ Bolitho, p. 228.
Források
- Bellah, Robert N. (1957). Tokugawa Religion. (New York: The Free Press).
- Bolitho, Harold. (1974). Treasures Among Men: The Fudai Daimyo in Tokugawa Japan. New Haven: Yale University Press. 10-ISBN 0-300-01655-7/13-ISBN 978-0-300-01655-0; OCLC 185685588
- Borton, Hugh (1955). Japan's Modern Century. (New York: The Ronald Press Company).
- DeBary, William T., et al. (2001). Sources of Japanese Tradition: From Earliest Times to 1600. New York: Columbia University Press.
- Doeff, Hendrik (2003). Recollections of Japan. Translated and Annotated by Annick M. Doeff. (Victoria, B.C.: Trafford).
- Harbottle, Thomas Benfield (1904). Dictionary of Battles from the Earliest Date to the Present Time. (London: Swan Sonnenschein & Co. Ltd.)
- Harris, Victor (1974). Introduction to A Book of Five Rings. (New York: The Overlook Press).
- Mason, R.H.P. (1997). A History of Japan. North Clarendon: Tuttle Publishing.
- Morton, William S. (2005). Japan: Its History and Culture. (New York: McGraw-Hill Professional).
- Murray, David (1905). Japan. (New York: G.P. Putnam's Sons).
- Perrin, Noel (1979). Giving Up the Gun: Japan's Reversion to the Sword, 1543-1879. (Boston: David R. Godine, Publisher)
- Naramoto Tatsuya (1994). Nihon no kassen: monoshiri jiten. (Tokyo: Shufu to Seikatsusha).
- Naramoto Tatsuya (2001). Nihon meijōshū. (Tokyo: Gakken).
Fordítás
- Ez a szócikk részben vagy egészben a Shimabara Rebellion című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Japán-portál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap