Perusaaltomagnitudi
![]() | Tätä artikkelia tai sen osaa on pyydetty parannettavaksi, koska se ei täytä Wikipedian laatuvaatimuksia. Voit auttaa Wikipediaa parantamalla artikkelia tai merkitsemällä ongelmat tarkemmin. Lisää tietoa saattaa olla keskustelusivulla. Tarkennus: tarkistettava viite jossa viiden vuoden takainen viittauspäivä ja myös muut viitteet |
Perusaaltomagnitudi eli runkoaaltomagnitudi () on maanjäristyksen voimakkuutta ilmaiseva mittaluku. Se perustuu seismisten runkoaaltojen (P ja S) aiheuttaman maan liikkeen mittaamiseen. Perusaaltomagnitudia käytetään kaukana mittausasemasta tapahtuneille järistyksille.[1]
Historia
Ensimmäisen perusaaltomagnitudin teleseismisille runkoaalloille (P, PP, S) esitti saksalais-amerikkalainen seismologi Beno Gutenberg vuonna 1945.[2]
Vuonna 1956 Gutenberg ja Richter julkaisivat korjausfunktion runkoaaltojen vaimenemisesta niiden kulkiessa Maapallon sisällä.[3] He kalibroivat asteikkonsa niin, että lukemat vastasivat Richterin asteikon ja pinta-aaltomagnitudiasteikon arvoja magnitudeilla 6–7. Gutenberg ja Richter kutsuivat magnitudiaan yhtenäistetyksi magnitudiksi (unified magnitude).[4]
Perusaaltomagnitudia on aina käytetty erityisesti ydinkokeiden aiheuttamien seismisten signaalien mittaamiseen, sillä räjäytykset tuottavat voimakkaan P-aallon ja suhteellisen vähän pinta-aaltoja. Nykyinen tapa käyttää Gutenbergin ja Richterin korjausfunktioita juontaa juurensa Yhdysvaltain seismisten verkkojen käytännöistä 1960–1970-luvulta.[4]
Määritelmä
Perusaaltomagnitudi määritellään seuraavan kaavan mukaan:[4]missä on P-aallon suurin amplitudi mikrometreinä seismogrammin pystykomponentilla, värähtelyn periodi sekunneissa (T < 3 s), episentrietäisyys asteissa ja lähteen syvyys. on Gutenbergin ja Richterin (1956) korjaustermi.lähde?
Katso myös
- Momenttimagnitudi
- Pinta-aaltomagnitudi
Lähteet
- ↑ Mikä on magnitudi? Helsingin yliopiston geotieteiden ja maantieteen laitos. Viitattu 24.1.2012.
- ↑ B. Gutenberg: Amplitudes of P, PP, and S and magnitude of shallow earthquakes. Bulletin of the Seismological Society of America, 1.4.1945, 35. vsk, nro 2. ISSN 0037-1106. Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
- ↑ B. Gutenberg, C. F. Richter: Magnitude and Energy of Earthquakes. Annals of Geophysics, 25.11.1956, nro 1, s. 1–15. doi:10.4401/ag-5590. ISSN 1593-5213. Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
- ↑ a b c Bormann, P., Wendt, S., DiGiacomo, D.: ”Seismic Sources and Source Parameters”, New Manual of Seismological Observatory Practice (NMSOP-2), s. 97–109. IASPEI, GFZ German Research Centre for Geosciences, Potsdam, 2013. (englanniksi)