Silenka ušnice
![]() | |
---|---|
![]() Silenka ušnice (Silene otites) | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | rostliny (Plantae) |
Podříše | cévnaté rostliny (Tracheobionta) |
Oddělení | krytosemenné (Magnoliophyta) |
Třída | vyšší dvouděložné (Rosopsida) |
Řád | hvozdíkotvaré (Caryophyllales) |
Čeleď | hvozdíkovité (Caryophyllaceae) |
Rod | silenka (Silene) |
Binomické jméno | |
Silene otites (L.) Wibel, 1799 | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Silene_otites_s._lat._sl63.jpg/180px-Silene_otites_s._lat._sl63.jpg)
Silenka ušnice (Silene otites) je dvouletá až vytrvalá, dvoudomá bylina vysoká 20 až 60 cm, s lepkavou lodyhou a kvetoucí v letních měsících drobnými, žlutozelenými květy. V české přírodě je původním druhem, vyskytuje se ale pouze na nemnohých stanovištích se specifickými podmínkami, její početní stavy postupně klesají a je považována za ohrožený druh.
Spodní, stálezelené listy růžice jsou tvarem podobné lžičkám, dříve používaným k hygieně zvukovodů uší, a rostlina dostala po nich své druhové jméno „ušnice“.[1][2][3]
Výskyt
Je bylinou s areálem zabírajícím téměř celou Evropu (vyjma Skandinávie) a částečně i přilehlou jihozápadní Asii. Prakticky se vyskytuje od západní Evropy, ze Španělska a Britských ostrovů, východním směrem přes střední Evropu až po Pobaltí, Balkán, Turecko, Kavkaz a Írán na východě. Ze severu je její rozšíření ohraničeno Baltským a z jihu Středozemním mořem.
V České republice roste na příhodných stanovištích v termofytiku, zvláště ve středních a severozápadních Čechách a jižní Moravě. V mezofytiku je již vzácná, je tam pro ni chladno, nejvýše se vyskytuje v nadmořské výšce 500 m n. m, na vrchu Milá v okrese Most.[4][5]
Ekologie
Rostlina nejlépe roste na kamenitých, směsných jílovitých nebo písčitých půdách, které musí obsahovat humus, jsou propustné, skeletové a spíše suché. Potřebuje teplé a suché stanoviště a proto se obvykle vyskytuje v suchých, světlých, rozvolněných nízkostébelných loukách nebo na ke slunci situovaných kamenitých svazích. Tato trsnatá bylina se ojediněle vyskytuje i v podrostu světlých, nížinných borových lesů. Preferuje vápnité podloží, bývá součásti psamofytní vegetace. Kvete od června po srpen, plody uzrávají v srpnu až říjnu. Počet chromozomů 2n = 24, stupeň ploidie x = 2.[1][4][6][7][8]
Popis
Vytrvalá nebo víceletá, zřídka dvouletá rostlina, vysoká 20 až 60 cm, ojediněle i přes 1 m, která roste v trsech. Z dlouhého, ztluštělého, málo dřevnatícího, chudě větveného kořene vyrůstá jedna nebo více lodyh s listy stěsnanými do husté, přízemní růžice. Listy v růžici vyrůstají vstřícně, jsou jednoduché, celistvé, bývají dlouhé 25 až 100 mm a široké 8 až 15 mm, mají kopisťovitý, lopatkovitý tvar se široce zaobleným koncem, někdy jsou okrouhlé a mělce vykrojené a horní bývají kornoutovitě svinuté. Lodyha je přímá, oblá, tenká ale tuhá, až ku květenství nevětvená, ve spodní části chlupatá a v horní lysá a lepivá, její málo početné střídavé listy jsou přisedlé, drobné, obkopinaté a úzké.
V horní části lodyhy hustě vyrůstají na 7 mm stopkách drobné, 3 až 5 mm velké květy v přisedlých, krátkých, vstřícných vidlanech sestavených do většího počtu lichopřeslenů, nebo vidlany vytvářejí latnaté květenství s lichopřesleny na postranních větvích i hlavním vřetenu. Květy jsou jednopohlavné, pětičetné, samčí mají rudimentární pestík, samičí jsou bez tyčinek. Kalich je zelený, pětizubý, u samčích květů je zvonkovitý, u samičích trubkovitý. Korunní lístky jsou drobné, tenké, zelenavé či žlutavé, 2 až 4 mm velké, podlouhlé, mají široký nehet, na vrcholu jsou okrouhlé nebo mělce vykrojené, u samčího květu vystupují z kalichu a u samičího kalich jen málo přesahují, pakorunka zcela chybí. Samčí květ má deset tyčinek s prašníky, vyrůstají ve dvou kruzích a pyl v nich uzrává postupně. Samičí květ má tří rozšířené čnělky s bliznami, které nápadně vyčnívají z květu.
Plod je vejčitá, jednopouzdrá, asi 5 mm velká tobolka otvírající se nahoře šesti zuby. Obsahuje mnoho ledvinovitých, hnědošedých, asi 1 mm velkých semen s hrbolkatým osemením. Na suchém, dobře osvětleném stanovišti může rostlina růst po mnoho let.[1][4][6][8][9][10]
Opylování
Včela medonosná si silenky ušnice nevšímá, podobně jako další blanokřídlí opylovači. Pro objasnění způsobů opylování květů, zda k němu dochází větrem nebo hmyzem, byly provedené studie. Morfologické důkazy o lepivosti pylu, terénní pozorování jeho rozptylu větrem a experimenty s izolovaně umístěnými rostlinami přinesly jasný závěr, že rostliny jsou opylovány komáry, konkrétně komárem pisklavým (Culex pipiens). Opylování květů komáry doposud bylo popsáno pouze u dvou rostlinných druhů na světě.
I když jsou květy silenky ušnice známe jako opylované nočními komáry, byly při výzkumu navštíveny asi 60 druhy hmyzu. Ve dne to byli brouci, dvoukřídlí z podřádu krátkorohých (Brachycera) a blanokřídlí. V noci však noční motýli, dvoukřídlí z podřádu dlouhorohých (Nematocera) a síťokřídlí. Nejvíce voňavých látek vydávají květy silenky ušnice v noci, těsně po západu slunce a jen menší část aromatických látek emitují i ve dne, což podporuje tvrzení, že jsou opylené nejčastěji v noci. Spektrum vůní vylučovaných v noci se liší od vůní vydávaných ve dne.
Při srovnání reakcí na noční vůně u soumračného druhu komára pisklavého (Culex pipiens) a denního druhu komára tropického (Aedes aegypti) však nebylo shledáno rozdílů, oba na noční vůně spolehlivě reagovali. Výzkum stvrdil, že noční vůně jsou i pro denní komáry přitažlivé a podpořil tvrzení o opylování květů silenky ušnice komáry.[11][12]
Ohrožení
Silenka ušnice roste na výslunných suchých stráních a skalách v rozvolněné vegetaci suchých úzkolistých trávníků a nevysokých, stepních bylin, většinou na mělkých skeletových půdách. Tato stanoviště sloužila v minulosti obvykle jako pastviny a s ústupem od tradičního hospodaření, nebo s nástupem eutrofizace, dochází k jejich postupnému zarůstání míst konkurenčně silnějšími druhy bylin a nakonec i dřevinami. Mimo všeprostupující přírodní degradaci mohou být tyto lokality ohroženy také blízkou stavební nebo těžební činností a proto je bylina v „Červený seznam ohrožených druhů České republiky, cévnaté rostliny“ z roku 2017 zařazená mezi ohrožené druhy (C3).[1][6][2]
Galerie
- Listová růžice
- Tobolky se semeny
- Samčí květ
- Samičí květ
Odkazy
Reference
- ↑ a b c d CIBULKA, Radim. BOTANY.cz: Silenka ušnice [online]. O. s. Přírodovědná společnost, BOTANY.cz, rev. 2007-08-23 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online.
- ↑ a b GRULICH, Vít; CHOBOT, Karel. Červený seznam ohrožených druhů České republiky, cévnaté rostliny. S. 75–132. Příroda [online]. Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, Praha, 2017 [cit. 2021-04-09]. Čís. 35, s. 75–132. Dostupné online. ISSN 1211-3603. (anglicky)
- ↑ FISCHER, Manfred A.; WILLNER, Wolfang; NIKLFELD, Harald et al. Burgenlandflora: Silene otites [online]. Naturschutzbund Burgenland, Eisenstadt, AU, rev. 2015-01 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online. (anglicky) [nedostupný zdroj]
- ↑ a b c HEJNÝ, Slavomír; SLAVÍK, Bohumil. Květena ČR, díl 2. Praha: Academia, 1990. 540 s. ISBN 80-200-1089-0. Kapitola Silene otites, s. 170–172.
- ↑ POWO: Silene otites [online]. Board of Trustees of the Royal Botanic Gardens, Kew, UK, rev. 2021 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c CIBULKA, Radim. Silenka ušnice [online]. Salvia – ekologický institut, z. s., Praha 8, rev. 30.07.2019 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online.
- ↑ VAŠUT, Radim J. Portál české flory: Květena: Silenka ušnice [online]. PřF, Univerzita Palackého, Olomouc [cit. 2021-04-09]. Dostupné online.
- ↑ a b STROH, Peter A. Silene otites - Spanish Catchfly [online]. Botanical Society of Britain and Ireland, Durham, UK, rev. 2015-01-30 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ CHYTRÝ, Milan; PYŠEK, Petr; LEPŠ, Jan et al. PLADIAS: Hottonia palustris [online]. Botanický ústav AV ČR, Masarykova univerzita v Brně, Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, rev. 2014–2021 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online.
- ↑ ZHOU, Lihua; LIDÉN, Magnus; OXELMAN, Bengt. Flora of China: Silene otites [online]. Missouri Botanical Garden, St. Louis, MO & Harvard University Herbaria, Cambridge, MA, USA [cit. 2021-04-09]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ BRANTJES, N. B. M.; LEEMANS, J. A. A. M. Silene otites pollinated by nocturnal Lepidoptera and Mosquitoes. S. 281–295. Acta Botanica Neerlandica [online]. John Wiley & Sons, Inc, Hoboken, N. J., USA, 1976-08 [cit. 2021-04-09]. Roč. 25, čís. 4, s. 281–295. Dostupné online. ISSN 1438-8677. (anglicky)
- ↑ JHUMUR, Umma Salma. Silene otites:Attraction of nectar-seeking mosquitoes to inflorescence odours, and temporal variation of flower scent and flower visitors [online]. Universität Bayreuth, Bayreuth, DE, rev. 2014-04-25 [cit. 2021-04-09]. Dostupné online. (anglicky)
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu silenka ušnice na Wikimedia Commons
Taxon Silene otites ve Wikidruzích